Trénink je rozhovor
ve kterém má i váš pes co říct

František Šusta

Trénink je rozhovor

ve kterém má i váš pes co říct

Praha, 2014

Copyright © RNDr. František Šusta, 2014

Illustrations © RNDr. František Šusta, 2014

Photos © archiv autora, 2014

Cover photo © Petra Jansová, 2014

© Nakladatelství PLOT, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒232‒4 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒7428‒236‒2 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒237‒9 (verze MOBI)

Poděkování

Kdybych zde měl vyjmenovat všechny, kteří se nějak zasloužili o vznik této knížky, byl by to strašně dlouhý seznam. Ať mi tedy, prosím, odpustí ty zástupy kamarádů, spřízněných duší a bezejmenných pomocníků, že na této stránce zmíním jen ty hlavní.

Děkuji svým učitelům tréninku zvířat: Stevovi Martinovi a Wouteru Stellaardovi za to, že mě s tímhle oborem seznámili. Prof. Susane Friedmanové za to, že mi z toho udělala vědu, a Gabby Harrisové za to, že mě nad tím naučila přemýšlet. A také tátovi, který mě učil vnímat zvířata mnohem dříve, než kdokoliv jiný.

Za rady a konzultace k jednotlivým kapitolám děkuji akademikům (a omlouvám se, že jejich jména píšu bez titulů) Tereze Nekovářové, Danielu Fryntovi, Evě Landové, Ludvíku Pincovi a Petře Vyplelové a „kamarádům neakademikům“ Katce Lerlové, Timu Sullivanovi, Alžbětě Rydlové, Petrovi Kornacki, Katce Kamasové a Kláře Vodičkové.

Děkuji všem kamarádům kynologům, kteří mě, exota, přijali mezi sebe. Mezi nimi především Šimoně Drábkové, která mě do psího světa přivedla, a Evě Bukričové, s níž v tom psím světě pokračujeme. Děkuji všem těm, kdo souhlasili s otištěním svých příběhů a poskytli fotky – Denise, Míle, Lucce, Markétě, Evě, Lence, Zuzce, Pavle, Petře, Magdě, Kubovi, Alici, Veronice, Věře a Tereze.

Všem kolegům v Zoo Praha, dík nimž dělám to, co dělám, děkuji, že jako jednomu z mála pro mne může být pozitivní trénink zvířat nejen zábavou, ale i obživou.

Omlouvám se těm, na které jsem zapomněl, a až si vzpomenu, poděkuji osobně.

A celou tuto knížku věnuji své ženě a svým dětem, protože je mám rád!

Úvodem

Nemám rád dlouhé úvody, zvlášť ne dlouhé úvody dlouhých knížek. Tak pojďme rovnou na to: Knížka, kterou dostáváte do rukou, rozhodně nepatří do kategorie „autor v rozsáhlém díle shrnuje desítky let vlastní praxe…“ Protože to není o mojí vlastní praxi, ale o vědě a umění tréninku zvířat. Tedy o výzkumu a zkušenostech tisíců lidí v desítkách let vývoje tohoto krásného a praktického oboru. Věda není „podivná zábava vousáčů v bílých pláštích“, ani „svět mimo realitu“, ale naopak způsob, jak realitu popsat a vysvětlit. Jak dát systém něčemu, co třeba i intuitivně víme, ale tváří v tvář problému na to zapomínáme a potřebujeme si to připomenout. Jak rozložit na malé kousíčky něco, co se jako celek zdá nepochopitelné, ale po malých dílcích je to najednou dokonalá skládanka, kde jedna část do druhé skvěle a logicky zapadá. A právě takovou skládanku chci před Vámi následující knížkou rozprostřít a ukázat, jak strašně logické a jasné může být i to nejpodivnější chování zvířete a jak prosté mohou být cesty k jeho nápravě.

Tato knížka nepatří ani do kategorie „autor v desítkách definic stanoví pevná pravidla…“, protože to by nikoho z Vás nebavilo. A nebavilo by to ani mě. Ano, najdete tu snad několik desítek pojmů ze slovníku trenérů zvířat, obecné postupy a principy, mezi které jsem si jaksi dovolil vložit i vlastní myšlenky a vynálezy. Tam, kde mluvím jen sám za sebe, na tuto skutečnost upozorňuji. Ale než bych diktoval definice, to raději vyprávím příběhy – a těch je tu plno. Protože příběhy jsou k zamyšlení, kdežto definice jen ke slepé důvěře. A já nechci, abyste slepě důvěřovali. Chci, abyste u čtení této knihy mysleli. Třeba i tak, že nebudete nesouhlasit, to je Vaše právo. Slepá důvěra nemá co dělat u toho, kdo si sám na svých bedrech ponese odpovědnost za vlastní zvíře. V tréninku zvířat snad více než kde jinde platí zásada: „Pokud tomu nerozumíte, nedělejte to. Pokud nevíte, jak to funguje, tak Vám to fungovat nebude.“ Na Vás a Vašem pochopení toho, co právě teď děláte, stojí nejen úspěch, ale často i pohoda a zdraví Vašeho zvířecího kamaráda. Protože bezezbytku platí to, co mi kdysi jako úvodní větu řekl můj první učitel pozitivního tréninku zvířat, Steve Martin: „Největší odborník na svoje zvíře jsi Ty. Já jsem tu odborník na metodiku.“ A platí i to, co mi celé dětství říkal táta: „U zvířat nesmíš nikdy přestat myslet!“

Tak prosím, čtěte a myslete.

KAPITOLA 1

A přece se učí!

Pokud bych se měl rozvzpomenout na svůj nejsilnější zážitek se zvířetem, nebude ta vzpomínka nikterak exotická. Největší překvapení jsou často na dosah naší ruky a „blízká setkání třetího druhu“ se nemusejí nutně odehrávat v meziplanetárních prostorách. A tak i já budu mít asi navždy před očima svou první lekci zvířecí inteligence, kterou mi udělil obyčejný kačer na zahradě rodičů. Od té doby vím s jistotou, že vedle nás žijí opravdoví parťáci k rozhovoru. Jen je jim třeba věřit a dobře se dívat!

Jako asi osmiletý kluk jsem seděl na lavičce na zahradě před naším domem a bavil se sledováním marné snahy „hloupého kačera“. Ten se právě pokoušel přešplhat přes pás králičího pletiva, který odděloval drůbeží dvůr od zahrady. Leze, padá, leze, padá…, konečně ho zbytečná námaha přestala bavit, vzdal to a vyrazil zpět k hejnu. V tom okamžiku, v místě napravo od něj, kde se pletivo ohýbalo níže, přeskočil mezi drůbež náš vlčák. Kačer zůstal bez hnutí stát jak přimrazený a koukal na psa. Jako by v jeho hlavě probíhala myšlenka: „Tak ono to jde, a ne, že ne!“ Vrátil se zpátky k pásu pletiva a tentokrát šel podél něho až ke snížené části. Našel přesně to místečko, kde předtím pes přeskočil. Tam, přes ohnuté pletivo, vítězoslavně přelezl na druhou stranu. Musel jsem se v duchu hluboce uklonit inteligenci tvora, u kterého jsem to do té doby nečekal. No, a potom jsem ho samozřejmě chytil a hodil zpátky na dvorek.

Tenhle zážitek byl pro mě asi prvním signálem, že se zvířecí inteligencí to nebude tak, jak říká paní učitelka. „Zvířata nemyslí,“ učívali jsme se tehdy ve škole. Ale ono je myšlení a myšlení, a to zvířecí věru není radno podceňovat. Další důkaz mi přinesl později třeba křeček, prchající pravidelně ze svého akvária po dlouhé mrkvi, kterou si přistavoval do rohu. Opět jsem musel žasnout nad inteligencí drobného tvora…, a potom jsme mu mrkev nastrouhali.

„Býti naučen“, nebo „naučit se sám“?

Dnes už nejen majitelé domácích miláčků, ale i oficiální věda přiznává zvířatům projevy inteligence, na které před lety nebylo možno pomyslet. A když už máme doma inteligentního parťáka, tak ho pojďme něco naučit! Jak takové učení zvířete probíhá? V zásadě rozlišujeme dva principy, nazývané klasické a operantní podmiňování.

Klasické podmiňování se někdy nazývá také Pavlovovské, a to nám ve spojitosti se slavným I. P. Pavlovem a jeho pokusnými psy naznačuje, o co se asi jedná. Asi nejznámějším experimentem I. P. Pavlova je ten, kdy psům před předložením potravy zazvonil laboratorní přístroj. Po čase se ukázalo, že pes začíná slinit už ve chvíli, kdy slyší ono zazvonění. Zvuk zvonečku se tedy v jeho hlavě spojil s potravou a jeho tělo na něj reagovalo podobně jako při spatření lákavého sousta. Tak byl popsán tzv. podmíněný reflex, vytvoření přirozené a vůlí neovlivnitelné reakce organizmu na podnět, který dříve neměl význam (neutrální podnět), ale ve spojení s již známým podnětem tento nový význam získal. Učení s pomocí klasických podmíněných reflexů bychom tedy mohli jednoduše přeložit jako „živočich se naučí to, co mu nacpeme do hlavy“. Zvoneček-potrava, zvoneček-potrava, zvoneček-potrava…, po čase pes sliní rovnou po zvonečku. Stále stejné opakování spojilo několik věcí dohromady jako básničku či vyjmenovaná slova „brzy, jazyk, nazývat, Ruzyně“. Vyčůrat, pomodlit a spát…, a zítra znovu a znovu a znovu.

Klasické podmiňování najdeme všude kolem nás a obzvláště tam, kde se dnes a denně opakuje tentýž rituál. Morgan Freeman hraje ve filmu Vykoupení z věznice Shawshank vězně propuštěného po desítkách let na svobodu a zaměstnaného v obchodě. Tam několikrát denně obtěžuje svého nadřízeného větou: „Prosím, můžu si dojít na záchod?“ „Tady už se nemusíte pokaždé ptát,“ odpovídá mu vedoucí. „Čtyřicet let jsem se ptal před každým vyčůráním, jestli můžu. Když se nezeptám, nevymáčknu ze sebe ani kapku,“ odpovídá bývalý trestanec.

Je skoro smutné, že klasické podmiňování představuje pro řadu cvičitelů zvířat nebo lidských pedagogů stále jedinou cestu, jak živočicha něco naučit. „Živočich se naučí to, co mu nacpeme do hlavy,“ přitom není jediná možná cesta. Ta druhá je překvapivě jednoduchá a shrnutá v souvětí: „Živočich se naučí dělat to, co se mu vyplatí, a přestane dělat to, co se mu nevyplatilo.“ Jednoduchá a naprosto logická věta, podle které přece žijeme dnes a denně. A přitom, formulována do tzv. Thorndikova zákona efektu, dala základ celému vědnímu odvětví nazývanému behaviorismus a ukazuje nám druhou cestu zvířecího učení, tedy podmiňování operantní.

Vraťme se zpátky do Pavlovovy laboratoře. Traduje se historka, podle které v Pavlovových laboratořích proběhlo i něco víc než pouštění slin. Psi v experimentu byli fixováni na výzkumném zařízení několika popruhy a zde čekali na zazvonění a potravu. Jednomu psu se však nechtělo jen čekat. Uvolnil se z popruhů a začal vyzývavě štěkat na zařízení, které mělo zazvonit a oznámit tak příchod dobroty. Tím předvedl právě podmiňování operantní, druhou, a podle mě i mnohem zajímavější, kategorii učení zvířat. Kde byl ten rozdíl? Při klasickém podmiňování psi jen pasivně čekali a Pavlovův tým jim svou prací vpisoval do hlavy informaci „zvoneček = potrava“. Od psů se neočekávalo, že sami něco aktivně podniknou, nebo že by dokonce vytvořili vlastní strategii, jak se k potravě dostat. Pes, který se uvolnil, však předvedl pravý opak. Aktivitu převzal na sebe a vlastním štěkáním se pokusil vyprovokovat přístroj k zazvonění a vydání odměny. A pokud přístroj po jeho výzvě skutečně zazvonil a přišla potrava, byl tu dobrý základ k tomu, že to pes zkusí příště. Udělal akci, něčeho tím dosáhl a z výsledku se poučil. Pokud by přístroj nezazvonil a potrava nepřišla, svůj marný pokus příště zřejmě nezopakuje. Jednoduchá logika, podle které se u každého živočicha v každém okamžiku jeho života úspěšná chování tvoří a upevňují, zatímco neúspěšné strategie se potlačují. Škála chování všech živých tvorů tak prochází celý jejich život proměnami v závislosti na tom, jaký úspěch svému nositeli přinášejí.

Už jako malé děti se záhy učíme pracovat operantně, tedy nepřijímat jen pasivně to, co nám svět nadělí, ale zkoušet to sami. Dvouleté dítě stojí u přehrávače na DVD a křičí, že chce pustit pohádku. Rodič nereaguje, a tak dítě křičí víc a víc a víc a víc…, až to rodič nevydrží a pohádku mu pustí. V tu chvíli si dítě svou úspěšnou strategii upevnilo, a v budoucnu, až zatouží po pohádce, začne křičet tou intenzitou, která naposledy zafungovala. Ale ani rodič nevyšel z akce bez poučení. Naučil se pouštět pohádku včas a tak se zbavit strašného řevu svého potomka. Dítě naučilo tatínka to, co chtělo, a tatínek naučil dítě, co nechtěl. Křik i pouštění DVD byly posíleny, byť u každého na jiném principu.

Náš svět do nás ale zároveň odmala pumpuje i ono klasické pavlovovské podmiňování, ať chceme či ne. Malé dítě se brzy naučí, odkud přichází mlíčko, a vrhá se na lahvičku nebo mamince na tričko. Později ho pouhý školní zvonek bezmyšlenkovitě vymrští ze školní lavice a vyžene užít si přestávky. Na vysoké škole pak bude stačit jedno propojení krásné spolužačky s jejím typickým parfémem, a jakmile ho ucítí na chodbě kolejí, překoná ve vteřině rekord ve frekvenci srdečních tepů. V mnoha případech svou akci, vyvolanou klasickým podmiňováním, už skoro nevnímáme. „Zhasl jsem při odjezdu světla, zamkl jsem dveře, vypnul jsem vodu?“ nedokáže si člověk za nic na světě vzpomenout na úkon, který jako naučenou básničku udělal před pěti minutami. A tak otočí auto a vrátí se domů, aby zjistil, že samozřejmě všechno, zcela bezmyšlenkovitě a automaticky, udělal.

„Ale vždyť ty příklady nejsou úplně jednoznačné,“ řekne si možná pozorný čtenář. „Já nad zhasínáním světla při odchodu z domu docela dost přemýšlím a naopak DVD dětem pouštím skoro automaticky, jen co se ozvou.“ Ano, ty příklady opravdu nejsou jednoznačné. Protože ani klasické a operantní podmiňování takové nejsou. Příroda si moc nehraje na kategorie, ty jsou vynálezem člověka. A tak dnes už víme, že příkladů opravdu čistého klasického pavlovovského podmiňování je jako šafránu. Či spíše, řečeno vědecky, že v každém aktu klasického podmínění lze najít operantní složku. A přeloženo do češtiny: „Živočich se to, co mu nacpeme do hlavy, naučí trvale, pokud se mu to vyplatí.“

Příčiny a následky

Pojďme ještě jednou k Thorndikovu zákonu efektu. Moudrá vědecká definice říká, že chování je funkcí svých následků. Tohle zaklínadlo, přeložené do normálního jazyka, znamená zkrátka to, že chování, které bylo úspěšné, se bude v budoucnu vyskytovat častěji, a to, co úspěšné není, z repertoáru živočicha vyprchá. Operantně podmiňující živočich jako by se díval na svět kolem sebe a říkal si: „Inu, copak bych s tím zajímavým místem náhodně zkusil?“ A tak něco zkusí a svět mu poskytne odpověď, zda to byl dobrý nápad. První byla samostatná akce živočicha, po ní odpověď okolí (na rozdíl od klasicky pavlovovsky podmiňovaného živočicha, „který jen pasivně přijímá to, co mu svět dává“). Operantně se podmiňující opice zavadí klackem o krabici zavěšenou u stropu a vypadne z ní banán. „Hurááá!“ akce se bude opakovat. Stejná opice udeří stejným klackem do stejné krabice a ona jí spadne na hlavu plná kamení. „Aúúú!“… pravděpodobnost opakování akce se krutě snížila. Okamžik, kdy vypadl banán, byl posílením chování, okamžik, kdy hlava dostala přímý zásah, byl jeho potlačením, či jinak: trestem. Všimněte si, ne trestem „za něco“, ale trestem „v souvislosti s něčím“. Svět zvířat totiž příliš nehraje na hodné a zlé, či špatné a dobré chování. Hraje především na úspěšné a neúspěšné. A tak trest nechápejme jako „byl jsi zlý kluk, tak tumáš!“, ale „zkusil jsi něco a ono to funguje jinak, než je ti příjemné“.

To, co v souvislosti s chováním živočicha bezprostředně přijde a má pro něj nějaký význam, může toto chování posílit nebo potlačit (tedy potrestat). Může je posílit či potlačit hodně, málo, či skoro neznatelně, ale každopádně se nestane, že by s ním neudělalo vůbec nic. Škála chování živočicha se po celý jeho život vyvíjí a mění. Tak například u hravého psa se může ze slova „pusť“ stát časem povel pro „drž a nepusť“. Řekněme, že mám psa typu stafbulík, který se strašně rád přetahuje. V tuto chvíli už umí na povel „pusť“ upustit hračku. Já ale udělám chybu a v okamžiku slova „pusť“ mu za hračku zatáhnu oběma rukama. On nejenže v tahu pustit nedokáže, ale hlavně mu přetahování se mnou dělá obrovskou radost, tedy posiluje jeho aktuální chování, kterým je držení hračky. „Sákryš, ten pes snad nechápe!“, řeknu si a znovu vykřiknu „pusť“ a ještě silněji zatáhnu za hračku. Psovi jsem nemohl udělat větší radost! A tak se ze slova „pusť“, jehož pravý význam znám jen já, stal pro psa jednoduchý signál „pokud budeš držet, budeme se přetahovat! To bude švanda!“. A původní chování a původní význam povelu se každým dalším opakováním potlačují a potlačují, až mizí kdesi v říši zapomnění, aby je nahradilo nové chování a nový význam slova.

Jak je z uvedeného příkladu vidět, posílení a tresty, které mají vliv na chování, se odehrávají právě tady a teď. To, co se odehrálo před hodinou, už zmizelo v propadlišti historie, a to, co bylo před pěti vteřinami, už tam má nakročeno. A to bohužel neplatí jen pro zvířata, ale i pro člověka. „Přinesl jsi ze školy pětku, večer se nebudeš dívat na televizi!“ zní klasický trest, který má omezit potomkovu špatnou studijní morálku. Jenomže co omezí v první řadě? Chuť ukazovat žákovskou knížku. Zákaz televize totiž nepřišel včera, když si místo učení hrál, ani dnes ráno, kdy ve škole schytal špatnou známku. Přišel ve chvíli, kdy otevřel žákovskou knížku, tedy byl mu dán s tímto úkonem v těsné souvislosti. A teprve až se dítě uklidní, přijde možná na to, že by se mělo lépe učit.

Pane profesore, jaký napíšeme závěr pokusu? Že se Šimpy nedokáže poučit z trestu, nebo že má až příliš rád banány?

Posilujeme nejen svaly

Posílením (reinforcementem) nazýváme proces, kdy se posiluje určité chování. Má v zásadě dvě podoby – posílení pozitivní a posílení negativní. V tom prvním, pozitivním, živočich ve spojitosti se svým chováním získá něco, po čem toužil. V tom druhém, negativním, se svým chováním zbaví něčeho, co je mu nepříjemné. Pozitivní a negativní tu tedy představují spíše znaménka plus a minus, než hodného a zlého. Pozitivní = přidávám něco. Negativní = ubírám něco. A posílení = zvýším četnost chování. Příklady pozitivního posílení mohou být prosté – dítě za správnou odpověď dostane jedničku, pes za zdržování se u pána dostane pamlsek, umělec za výkon na jevišti uslyší potlesk. Mohou být ale i méně očekávané – papoušek hystericky vříská v kleci, až to nervózní majitel nevydrží a přiběhne s dekou, kterou klec překryje. Po odkrytí ale papoušek vříská znovu a majitel přiběhne… a pak znovu a znovu… A papoušek pořád křičí, ba dokonce víc. „Pokud křičí víc, tak se mu to asi vyplácí. Chování tedy je posilováno,“ řekl by behaviorista. Psychicky vyčerpaný majitel však nemá náladu na behavioristy a jejich učené řeči!!! Je přítelem prostých řešení, takže jakmile papoušek znovu zakřičí, člověk popadne deku a běží za ním – a dál už je to jedno. Papoušek totiž dosáhl toho, že majitele přivolal, a tím se bezprostředně odměnilo jeho chování. Získal, co chtěl. Přítomnost člověka! A tak si ho po odkrytí znovu zavolá. „Počkej, já tě v té tmě nechám tak dlouho, až si to přebereš a dojde Ti, že mě nemáš dráždit!!!“ Jenže on si to nepřebere a nic mu nedojde. Jak by také mohl, když i dítě se zákazem televize si to často hned nepřebere a místo učení začne raději schovávat žákovskou knížku.

„Přebrat si to“ je schopností lidí, a to ještě ne všech a vždycky. Vyžaduje v klidu si přehrát uplynulé události a říci si: „Kdepak jsem, já ubohý papoušek, udělal asi chybu, že teď sedím pod dekou?“ Jenomže papoušek, pokud si vůbec něco řekne, tak nejspíš jen: „Sedím pod dekou.“ Učí se právě tady a teď. Po jeho zavolání přišel člověk = odměna. On se z člověka radoval a běžel k mříži, aby se nechal podrbat, a v tom přišla deka = trest. Člověka si tedy bude dál volat, ale k té mříži, co na něj hází deku, se možná radši přibližovat nebude! Anebo se mu časem opravdu spojí člověk = deka do pevné dvojice (tentokrát na bázi klasického pavlovovského podmiňování) a v tu chvíli přestane mít člověka rád a přestane si ho volat. Majitel se zaraduje, že jeho důsledné úsilí konečně dosáhlo úspěchu navzdory „hloupým prognózám všech behavioristů“. Jen se možná podiví, proč ho dnes papoušek klovl, když ho chtěl prstem podrbat skrz mříž. „No, i papoušci mají své dny, kdo se v nich má vyznat!“

Negativní posílení, jak jsme už zmínili, je proces, kdy se určité chování posiluje, pokud se jím živočich zbavil něčeho, co nechtěl. I ono má své jednoduché a složité příklady. Pes kráčející na vodítku se přiřadil k pánovi, aby se tak zbavil tahu na krk. Cirkusový tygr se usadil na stoličku po obvodu mříží a krotitel kolem něj přestal mrskat bičem. Řidič auta si konečně zapnul pás, a tím se zbavil otravného alarmu, kterým ho častovalo auto. A naše oblíbené dítě u DVD přehrávače přestane křičet ve chvíli, kdy se konečně dočkalo pohádky, čímž negativně posílilo tatínkovu rychlou práci s dálkovým ovladačem.

Ale i negativní posílení má své složité případy. Vzpomínám na jednu border kolii, která neudělala moc dobrou první zkušenost se cvičákem. Jako příliš mladou ji sem majitelka přivedla, a tu, kde se vzal, tu se vzal, figurant s bičem. Zapráskal před nezralým štěnětem do vzduchu a to propadlo panice. Vysoukalo se z obojku a dalo se na útěk. Toho figuranta od té doby opravdu nemuselo…, a až tady začíná náš příběh negativního posílení. Milá borderka, tak jako hrdinka akčního filmu, rostla a zrála ve zdravého a silného psa „s hlubokou křivdou v sobě“. Když se pak znovu potkala s oním figurantem, majitelem toho „strašného biče“, rozhodla se vzít osud do svých rukou, či spíše čelistí. A kousla ho do lýtka. „A hele, ten člověk nezapráskal! Výborně, takhle se na to musí!“ A milá borderka tak našla strategii, jak předejít práskání bičů ve svém okolí. „Vidím figuranta, kousnu ho a on nezapráská. Támhle ten chlap vypadá trochu jako figurant. Vlastně všichni chlapi vypadají jako figurant! Že oni také mají někde schovaný bič! Že mě to hned nenapadlo, kousnu je taky! To je super, ten kousnutý chlap opravdu ničím nezapráskal. A támhleta paní nakrátko vypadá trochu jako chlap a jak už víme, chlapi nosí bič a je potřeba je kousnout, aby nezapráskali…“ A tak se milá „borderka mstitelka“ z jednoho konkrétního figuranta prokousala na lýtka všech chlapů a později i žen, co vypadaly jako chlapi. A každé kousnutí muselo být z jejího pohledu úspěšné – po kousnutí totiž už nikdo nezapráskal bičem. Co na tom, že žádný bič nikdo z nich neměl, ba dokonce, že po prvním incidentu už by ho k ní nevzal ani figurant, u kterého to všechno začalo. Každé kousnutí odvrátilo hrozící katastrofu, která však hrozila jen uvnitř borderčiny hlavy. Co kousnutí, to negativní posílení, tedy zvýšení pravděpodobnosti stejného chování. Pak už bylo jen otázkou času, kdy se po spojnici: jeden figurant – chlapi jemu podobní – všichni chlapi – ženy podobné chlapům, dostane na další logický krok, tedy „ženy podobné ženám“. Vždyť i ony by mohly mít něco v kapse. Negativní posílení totiž nemusí odvracet jen existující nepříjemnost, ale i její domnělou hrozbu. I přesto se chování bude posilovat. Vždyť i pes na vodítku nakonec zahne směrem k majiteli ještě dřív, než se vodítko napne. I odvrácení „neexistující hrozby“ je úspěšnou akcí, pokud v onu hrozbu zvíře věří. Snad tady leží klíč k rostoucímu stihomamu řady diktátorů, kteří ke konci kariéry popravují a zavírají stále větší počty „spiklenců“ a odvracejí tak neexistující atentáty na svou osobu. Vždyť s každým popraveným „spiklencem“ se jim na chvíli tolik uleví. Tedy, behavioristicky analyzováno, jejich chování se posílí cestou negativního reinforcementu.

Tresty nejsou „za něco“

Složité příběhy pozitivního a negativního posílení mívají v sobě i okamžiky trestů. Papoušek schytal trest dekou v souvislosti s přiblížením se k mřížce klece. Mladá borderka schytala trest bičem v souvislosti s pobytem na cvičáku. Tresty (potlačení, punisment) jsou ze svojí definice procesy, kdy se potlačuje aktuální chování. A mohou být opět, stejně jako posílení, pozitivní a negativní. Pozitivní trest (positive punishment) je takový, kdy zvíře ve spojitosti s chováním získá něco, co nechtělo. Tedy když například výše zmíněné opici spadne na hlavu krabice kamení, když pes je při rvačce pokropen hadicí, když drzý ochmelka v hospodě koupí jednu do zubů. Negativní trest (negative punishment) je okamžik, kdy dotyčný v souvislosti se svým chováním něco ztrácí. Psu, co místo přivolání pokračoval po louce, zmizel majitel. Papouškovi, co sekl zobákem po ruce se zrním, zmizelo s cizí rukou i zrní. A ochmelka, co v souvislosti se svou drzostí získal jednu do zubů, zároveň ztratil ony zuby.

Jakkoliv jsou některé příběhy pozitivního i negativního posílení složité, příběhy trestů bývají složitější. A ne vždy právě jednoznačné. Problém trestů je totiž v jednom – obvykle trestáme to, co už proběhlo. Jen velmi výjimečně se nám podaří spojit trest s chováním, které právě teď a tady probíhá. A pokud se to podaří opravdu teď a tady, pak ještě stále není jisté, zda trestáme opravdu to chování, které chceme, nebo zda si živočich spojí trest s něčím jiným. Protože, jak už jsme jednou řekli, trest není za něco, ale v souvislosti s něčím.

Představme si například situaci, kdy majitel přivede svého „neposlušného psa“ na uzavřený pozemek, aby si tam s ním cvičil přivolání. Rozhodne se jít cestou trestu a psovi nasadí elektrický obojek, aniž o téhle složité pomůcce něco věděl. Pes s elektrickým obojkem na krku je vypuštěn z vodítka a mizí směrem k otevřeným vrátkům. Na přivolání nereaguje a tak psovod sepne ovládání. Pes těsně před brankou dostane ránu a zastaví se. Na přivolání opět nereaguje (jinými slovy neumí ho) a znovu míří k brance. Před ní znovu dostane elektrickou ránu a pak znovu a znovu. Postupně se přestane snažit z pozemku uprchnout. „Na zavolání sice nepřichází, to ne, ale aspoň se už drží u mě. Paráda, dílčí úspěch dosažen dík moderní technice,“ blahopřeje si psovod a upíná psa na vodítko, aby z pozemku odešel pryč. Ale co to? Těsně před brankou si pes lehá na zem a nechce skrze ni za žádnou cenu projít. Vždyť to je ta branka, co mu dávala rány! A zatímco jeho, chudáka psa, ta branka tloukla elektrikou, majitel si toho nevšímal a dokonce si prozpěvoval nějaké divné „ke mně, ke mně“. Není divu, že se ho tam teď snaží zatáhnout, když si ničeho nevšiml! Holt, nedá se mu věřit, pes se bude muset postarat sám o sebe…, a tak se vyvlékl z obojku a prchá opačným směrem.

Pozitivní trest si dokáže zvíře spojit s nejpodivnějšími věcmi, které člověk neměl v úmyslu. Má vlastní fenka se například kdysi vyděsila velkého balonku, který prasknul. A protože to bylo ve chvíli, kdy parta dětí za ní nafukovala balonky, spojila si okamžitě do dvojice zvuk vzduchu proudícího do balonku a následné „bum!“. Od té chvíle se začala bát pokaždé, když uslyšela nafukování jakékoliv gumové hračky, matrace, karimatky. Zdálo se ale zvláštní, že nafouknutý balonek ji nechával klidnou, ba dokonce byla ochotná i spát o něj opřená. Ovšem proudící vzduch, to pro ni znamenalo, že něco praskne. Jak je to možné? Nejspíš proto, že ve chvíli, kdy osudný balonek prasknul, byla otočená směrem od dětí a balonky neviděla. Její jediný vjem o událostech za ní šel sluchem – tedy vzduch proudí a potom „bum!“. Ty podivné kulaté barevné věci (balonky) s tím neměly nic společného.

To, na co se živočich právě v okamžiku trestu zaměřoval, může hrát velkou roli. Jednou se na cvičáku objevil psík, který měl problém udržet pozornost na paničku, kterou to samozřejmě velmi rozčilovalo. Vždy po několika cvicích se pes otočil a začal prozkoumávat okolí. Ve chvíli, která se stala osudnou, jsem tím okolím byl zrovna já. A právě v okamžiku, kdy pes přišel ke mně a jal se mě očichávat, zatímco svou paničku nechal nevšímavě za zády, došla té paní trpělivost. Aby ho na sebe důrazně upozornila, vyskočila snožmo do vzduchu a s velkým dupnutím dopadla. V uzavřené místnosti to byla rána jak z děla a pes se okamžitě lekl…, bohužel se ale lekl mě. Já byl v tu chvíli ten špatný, podivný chlápek v zelené bundě, co při přiblížení dává rány, aniž by se pohnul. Ještě několik minut trvalo, než mi pes vše odpustil, zatímco své vlastní paničky se nelekl ani trochu (ovšem jeho pozornost k ní tím také nijak nevzrostla).

Snad nejúžasnější spojení mezi pozitivním trestem a nevinným podnětem z okolí si vytvořil jeden bígl, o kterém jsem slyšel na semináři. Jeho spojitost zněla: „Zajíc střílí! Drž se od něj co nejdál!“. Ke svému poznání došel jistě na svém prvním honu.

I negativní tresty, tedy chvíle, kdy živočich přijde o něco příjemného, se ukrývají tam, kde by to člověk nečekal. Asi nejtypičtější je aportování s hračkou. Určitá skupina psů bude hračku nosit páníčkovi stále dokola a vyžadovat další házení. Jejich odměnou je možnost vyrazit za předmětem, hnát se jako blázen za letící věcí, nebo snad nakonec i chvíle, kdy hračku předá psovodovi a sklidí pochvalu. Pro jinou skupinu psů je však hlavní odměnou okamžik, kdy se do hračky zakousne. Tedy ta chvíle, kdy si ji může trhat, žužlat, házet si ji do vzduchu. Tato druhá skupina je tedy odměněna ve chvíli, kdy má hračku v puse. Jenže právě v ten okamžik by, podle logiky psovoda, měli hračku odevzdat a znovu pro ni běžet a zase odevzdat a zase běžet…, tedy do nekonečna ztrácet a znovu získávat něco, co milují. Kdyby to nebyl pes a hračka při aportu, ale mužný hrdina a jeho láska v romantickém filmu, kterou stále získává a ztrácí, tak by snad nejedno oko zvlhlo dojetím. Psí oko nezvlhne. Pes prostě a jednoduše další ztrátě předejde tím, že už hračku nepřinese. Začne ji schovávat, obíhat člověka obloukem, zastavovat se několik metrů před páníčkem a uhýbat v okamžiku, kdy se ho on pokouší chytit. To všechno proto, že jeho dosavadní akce běžely v tomto sledu: ženeš se za hračkou (chování) – kousl sis do ní (odměna); dáš ji psovodovi (chování) – on ti ji vezme (trest). A tresty, jak víme, aktuální chování potlačují.

Kdo to určil?

Jak to, že jedna skupina psů hračku s nadšením nosí a druhá se s ní schová? A třetí skupina za ní třeba ani nepůjde? Protože tím, kdo určuje, co je odměna a co trest, je trénované zvíře, ne ten, kdo ho trénuje. Řečeno vědečtější definicí: „To, zda bylo chování posíleno či potrestáno, se pozná podle tendence živočicha ho při dalších příležitostech opakovat.“ Pokud se například rozhodnu odměnit svého psa za to, že za mnou přiběhl, pohlazením na hlavě, není ještě jisté, zda to pak udělá znovu. Pokud bude příště o to častěji přibíhat, bylo pohlazení odměnou. Pokud se bude ode mě držet tak daleko, abych mu na čelo nedosáhl, bylo pohlazení trestem.

Je až s podivem, jak často si my, lidé, neuvědomujeme tuhle jednoduchou pravdu, že tím, kdo určuje, co je trest a co odměna, je trénovaný subjekt, nikoliv jeho trenér. Při jednom svém semináři jsem slyšel vyprávění o drobném psíkovi, který kdysi agresivně útočil na větší psy. Vedoucí cvičáku se rozhodla přeučit ho tuto reakci s pomocí pamlsků. Trénink pak vypadal tak, že psík byl vystaven přítomnosti cizího psa a pokud malý cvičenec na psa „vyjel“, byl otočen ke psovi zády a za to, že byl v tu chvíli zticha, dostal pamlsek. K tomu sice neměl v danou chvíli až takovou chuť, ale „musel si ho vzít“. Vzkaz těchto lekcí byl z mého pohledu jednoduchý: „Až přijde ten pes, co ho nemáš rád, budeš se muset otočit k němu zády a mlčet a potom si budeš muset vzít odměnu!“ Všimněte si, že tu nikde není prostor pro vlastní volbu. „Až přijde, ty uděláš!“ namísto „pokud se zachováš tak a tak, získáš to a to, pokud se tak nezachováš, nezískáš to…“ A protože neměl volbu, nedělal vlastní akci. A protože nedělal vlastní akci, odměnu si vlastně ani nezasloužil, prostě ji jen „dostal přidělenou“. Přidělenou však bohužel ve stejnou chvíli, kdy se musel k velkému a jemu nepříjemnému psu otočit zády, bez možnosti kontrolovat, co se děje za ním. Pokud někdo malý vyjíždí po někom velkém, má z něj nejspíš obavy. Pokud se k tomu velkému pak musí otočit zády, asi se nebude cítit nejlépe. A pokud ve stejnou chvíli „musí sníst pamlsek“, pak mi to trochu připomíná středověké mučení vodou, kdy do odsouzence bylo pod tlakem cpáno víc, než mohl snést. V popsaném procesu, kdy psíkovi byla upřena jakákoliv vlastní volba, jsme se vlastně dostali na úroveň klasického podmiňování ve stylu „nacpeme mu to do hlavy“, podobně jako u spoutaných Pavlovových experimentálních psů. A tak se tu vytvořila spojitost: „Velký pes = potrestají mě jídlem! A nedokážu si pomoci!“ Časem se tedy u pejska skutečně odbouralo útočení na větší psy. Zato se jich ale začal bát a schovávat se před nimi. A nejen jich. Svůj strach rozšířil na nečekané zvuky a spoustu dalších podnětů. Z nevhodně vedeného tréninku se totiž dozvěděl, že svůj život nemá ve své moci a může se jen pasivně bát. A strach se díky mnoha opakováním začal spouštět jako podmíněný reflex, vůlí neovladatelný a klasicky pavlovovsky „nacpaný do hlavy“.

Pokud tedy cvičíme svého psa za odměnu, měli bychom si dnes a denně opakovat, že „to, co sníst musíš, to není odměna“. Je to povinnost, neodvratná skutečnost, se kterou se dotyčný v nejlepším případě smíří. V tom horším ho odradí. Odměnou je to, co sám živočich za odměnu považuje. A protože mu do hlavy nevidíme, musí nám stačit vědecká definice: „Odměnou je to, co zvyšuje četnost daného chování.“

Rozhovor ze tří kroků

Další důležité pravidlo říká, že nikdy není jen chování. Co to znamená? Že všechno, co živočich udělá, zapadá do „svaté trojice“ podnět–chování–následek. Není na světě chování, které by se dělo jen tak. Vždy k němu musí být nějaký podnět, ať už povel druhé osoby, událost z okolí, tělesný pocit živočicha nebo vnitřní nutkání. Nic na světě se neděje bez příčiny.

Zvláště v situacích, kdy nás zvíře omezuje, otravuje či dokonce ohrožuje, míváme tendenci na tuhle souvislost zapomenout. „Můj pes kouše!“ říká pán. „Kdy kouše?“ ptám se já. „Jak kdy? Prostě kouše!“ „Ale v jaké souvislosti?“ „Vždycky!“ „Tak dobře, já se tedy zeptám jasněji: Proč myslíš, že kouše?“ „Protože je to hajzl!“ Tak tohle není moc sofistikovaný rozhovor a rozhodně nevede k výsledku. O nic sofistikovanější není ani následující odpověď majitele, poučeného jistou televizní reality show o nápravě psů: „Proč kouše?“ „Protože je dominantní a musí poznat své místo ve smečce rodiny!“ Proč to není o nic lepší odpověď? Protože pokud se pak zeptám dotyčného znalce psího myšlení: „A proč myslíš, že je dominantní?“ dostanu odpověď: „Protože kouše!“ A tak můžeme pokračovat stále dál v začarovaném kruhu „kouše, protože je dominantní, je dominantní, protože kouše“. Vzpomeňme si na „borderku mstitelku“, která kousala do lýtka každého, od koho čekala ránu bičem. Podnět–chování–následek. Přišel podezřelý chlap (podnět) – borderka ho kousla (chování) – zbavila se domnělého nebezpečí (následek, negativní posílení). Borderka nekousla, pokud příchozí byl zřetelně dítě nebo žena. Evidentním podnětem bylo „to, co vypadá jako chlap“. A protože její chování bylo úspěšné, tedy bylo posíleno, postupně se rozšířilo na větší množství podnětů…, ale to už známe.

Historkou o podnětu, chování a následku je i tahle z jednoho semináře: „Moje fena začala v poslední době pronásledovat malé psy, co rychle běhají. Nesnaží se je zabít, ale dožene je a drží na zemi pod sebou. Čím rychleji pejsek běží, tím víc ji to láká.“ „A bylo to tak vždy?“ ptám se. „Ne, nebylo. Zhoršilo se to od té doby, co si při vycházkách hodně aportujeme míček.“ Vynechme v tuhle chvíli skutečnost o tom, jak moc může některé psy stresovat rychle se pohybující předmět jako míček, a soustřeďme se na podnět–chování–následek. „A vybíhá vaše fenka za míčkem na povel, nebo prostě už tehdy, když to letí?“ „Ta na nic nečeká, ta běží napřed, už když se napřahuji!“ A jsme u toho. Chování = chytím, popř. přinesu míček, následek = pochvala, hra. A podnět? Tím je rychle se pohybující objekt. Nikdo fence nevysvětlil, co se honí, a co ne. Podnětem k vyběhnutí je rychlý pohyb předmětu, a protože za jeho dostižení přichází odměna, tak se chování posiluje. No, a když se posiluje, tak „proč si ho nerozšířit na další rychle se pohybující předměty? Třeba to bude správně!“ A tak to skutečně bude dál a dál, dokud se pes nenaučí honit míčky na jiný podnět, než je jejich pouhý pohyb. Třeba na slovo „přines“. Potom snad bude aportovat jen to, co mu panička označila povelem, a ne malé rychlé psíky.

Podtrženo, sečteno

Co jsme se tedy prozatím dozvěděli? Že v učení zvířat rozeznáváme princip klasického (pavlovovského) podmiňování, kde zvířeti bez jeho vlastní vůle vyrábíme v hlavě podmíněný reflex, anebo operantní podmiňování, které naopak začíná vlastní vůlí a prvním krokem zvířete a které se zvíře učí z následků své akce. Oněmi následky může být trest či posílení. V případě trestu se četnost chování v budoucnu sníží, v případě posílení naopak zvýší. Tresty i posílení mohou být pozitivní a negativní, což ale neznamená hodný a zlý. Pozitivní je „přidávám něco“ a negativní je „odebírám něco“. Tak jako není kouře bez ohně, tak není chování bez podnětu a ani bez následků. A to nejdůležitější ze všeho – zvíře se učí právě teď a tady, což může v praxi znamenat jen zlomek vteřiny, který dál ovlivní celé jeho vnímání světa.

PŘÍBĚHY Z PRAXE

Queena, štěně, které se bálo vlastního jména

Snad každý rodič si před narozením potomka dobře rozmýšlel, jaké mu dá jméno. Bude to jméno po jednom z rodičů, aby se ještě víc cítil jako součást rodiny a věděl, na koho navazuje? Nebo nějaké exotické jméno, se kterým bude jednou ve škole jedinečný a vědomý si vlastní výjimečnosti? Nebo naopak jméno běžné, se kterým se ztratí mezi vrstevníky a nebude se zbytečně stresovat? Vždyť jméno je znamení, které si sebou neseme celý život a které, jak tvrdí některé názory, může ovlivnit i povahu a osud svého nositele. A tak dáme dítěti jméno a doufáme, že se s ním ztotožní. Málokdo si však uvědomí, že vztah k vlastnímu jménu si bude dítě teprve tvořit na základě toho, s čím si ho v životě spojí. Jméno po otci může být příjemná věc až do chvíle, kdy otec uteče od rodiny a syn se za jeho jméno, a tím i za sebe, začne stydět. Jmenovat se Josse Armando Novák může být ve školce hezké, ale ve škole se z vás stane terč přihlouplých žertů a rádi byste vyměnili jméno Josse Armando za obyčejného Pepíka. Jméno je vlastně jako Pavlovův zvoneček. Uslyšíme ho několikrát denně, ať už chceme či ne. Bezpochyby se týká nás a předchází něčemu, co nám „svět nadělí“, často bez ohledu na to, zda jsme si to zasloužili. Avšak na rozdíl od Pavlovova psa, kterému zvoneček oznamoval vždy jen potravu, nám naše jméno oznamuje obvykle celou škálu věcí, od dobrých po ty špatné. Jeho zaznění nemusí tedy vést nutně k podmíněnému reflexu, protože spojitost není jednoznačná. Až na výjimky…

„Musil, málo jsi zkusil! Když chceš zkusit víc, stačí říct!“ Tuhle větu si pamatuji z dětského filmu Kam doskáče ranní ptáče, a nebýt jí, asi bych už dnes nevěděl, jak se hlavní hrdina jmenoval příjmením. Myslím, že i on sám si ve filmu díky ní velmi dobře připomínal, jak se jmenuje. A protože tady byla jistota toho, co bude po jméně Musil následovat, měl ve filmu také velmi dobře vypracovaný „podmíněný reflex a útěkovou reakci na vlastní jméno“. Bohužel něčím podobným necháváme často projít i psy.

Queenu, mladičkou fenku dogy, jsem osobně nepoznal a její příběh znám jen z konzultace s paničkou. Do nové rodiny přišla ve věku pěti měsíců s tím, že má vynikající původ, ale je málo socializovaná a předchozí majitel na ni neměl čas. Fenka se hned od počátku projevovala bázlivě jak uvnitř domu, tak venku. Po několika dnech vstřícného přístupu přiměřeného „psímu dítěti“ se alespoň v domě uklidnila a začala si soužití s novou rodinou viditelně užívat. Pořád tu však visel jeden strašák. Stačilo říci sebemilejším hlasem „Queeno!“ a fenečka se začala ve strachu krčit. Evidentně reakce naučená z předchozího domova, kde, podle všeho, slyšela své jméno jen v jedné jediné souvislosti: „Něco jsi provedla!“ Následný strach a snaha ukonejšit člověka se pak spouštěly na principu podmíněného reflexu, tedy vůlí neovladatelného.

Nezáleželo na tom, že po vyslovení jména se fence nic nestane. Ono už se totiž stalo! Slyšela „to hrozné slovo“! Aby dokázala sama sobě vysvětlit, že teď už její jméno neznamená výprask, musela by si na to v klidu sednout a jako člověk si celou situaci v hlavě přehrát, aby pak na závěr radostně vykřikla: „No, já jsem hloupá, vždyť už se vlastně nic neděje!“ Jenže ona je pes a ne člověk, takže si nesedne a událost si v hlavě nepřehraje. Místo výprasku fyzického dostala při vyslovení svého jména „výprask slovem, co bolelo“. Bylo tu tedy vážné nebezpečí, že dobrý vztah s novými lidmi se znovu pokazí, pokud ji budou dál „trestat jejím jménem“. „Nemám jí tedy jméno změnit?“ ptala se mě její panička. „Ano, určitě, hned! Jinak můžete ztratit, co jste dokázali.“ A tak slovo „Queeno“, dvouslabičný zvuk s jasnou samohláskou „O“ na konci, přestali v rodině používat a místo něho přesedlali se na jiný. Pravda, proměna nebyla dokonalá, jméno se jen pozměnilo na Queenuš, Queenuško, ale i tak to stačilo k vytvoření nového začátku. Slova, se kterým se teď pojí nová a lepší pravidla společného života. Když jsem se zeptal po dvou měsících, jak to s Queenkou vypadá, dostal jsem odpověď: „Původní majitel by ji nepoznal, je veselá, klidná a nebojácná a na zavolání zdrobnělým jménem přiběhne jedna radost. Jen na slovo „Queeno“, i kdyby bylo vysloveno sebemilejším tónem, se začíná ve strachu krčit.“ Tak dlouho může přetrvat podmíněný reflex.

Johny a Míla

Občas se i při nejlepší vůli stává, že to, co mělo být odměnou, je ve výsledku trestem. Například když zvíře, které se poprvé v životě přiblížilo samo k člověku, vyděsí napřažená ruka s odměnou a podruhé se už nepřiblíží. Už mu nedojde, že v té ruce bylo něco pro něj. Problémem byla ruka sama. Nebo pokud pohladíme za dobrou práci psa, pro kterého bylo vždy pohlazení nejvyšší metou, a on se s bolestí odtáhne, trefili jsme se dost možná do skrytého zranění a tím jsme potrestali – potlačili to chování, za které jsme ho původně chtěli odměnit. Protože tím, kdo rozhoduje, co je odměna a co trest, je vždy zvíře, ne člověk, který ho trénuje. To si musíme neustále připomínat stejně jako i to, že námi podávané odměny vnímá zvíře zcela jinými smysly, než člověk.

Přesně tohle mi v plné míře připomněl na jednom cvičáku tříletý belgický ovčák malinois jménem Johny. Johny byl krásný kluk plný síly, kterou ale zaměřoval úplně jiným směrem, než chtěla jeho panička Míla. Při cvičení velmi brzy ztrácel pozornost a odbíhal se věnovat fenkám na cvičáku nebo prozkoumávat terén. Zdálo se, že po dobrém to nepůjde. Ale šlo! Johnyho cvičení za odměny mělo totiž jednu velkou vadu – více trestalo, než odměňovalo. Míla používala odměny ve stylu, kterému se říká luring, tedy navádění za potravou. Pamlsky si vzala do zavřené dlaně a pohybem ruky se schovaným pamlskem vytvořila u Johnyho „sedni“. Johny sedl a stejná ruky se stejným ukrytým pamlskem ho navedla do „lehni“. Johny lehl a stejná ruka se stále stejným pamlskem ho vedla dál… V tu chvíli měl Johny splnit třetí povel a pamlsek v dlani konečně dostat. Jenže na to už nedošlo, protože mezitím se zdvihl a utekl za fenkami.

Znáte tu situaci, kdy na horské túře míříte k chatě, jejíž polohu zná jen průvodce skupiny, a už nemůžete? Skupina se plouží, vysněný cíl s teplem a horkým čajem je stále v nedohlednu a průvodce, aby vám dodal odvahy, prohlásí: „Chata je už za tímhle kopcem.“ „Tak to je paráda,“ zajásá skupina, sebere poslední síly a vyrazí. Dojde za kopec a… „Už jsme vážně blízko, chata je za tímhle kopcem,“ nasazuje znovu průvodce osvědčený motivační trik. „No, tak pro jednou se mohl splést,“ říkají si turisti a ještě jednou seberou všechny síly. Za dalším kopcem, kde měla být chata, však přijde opět jen vyzkoušená finta „chata je za tímhle kopcem“. „Trhni si nohou!“ zní automatická odpověď, batohy letí na zem a dál se už nejde. Průvodce totiž nejen v tu chvíli ztratil důvěryhodnost, ale hlavně několikrát po sobě vykonal na turistech negativní trest. Dal jim příslib, něco, s čím se (dle turistů) dalo počítat. Vlastně už díky jeho příslibu stáli jednou nohou v chatě, tak rychle došli za kopec, aby v ní stáli oběma nohama, a… najednou v ní nestojí ani tou jednou. Jistota chaty zmizela. Jejich aktivita byla potlačena negativním trestem.

A teď si představme psa, jehož čich je mnohanásobně lepší, než čich člověka. Opravdu myslíte, že nemá zcela jasnou představu o druhu a množství pamlsků v zavřené dlani před svým nosem? Určitě má, a dokonalou. Ruka s pamlsky jde k zemi a vede psa k lehu – „chata je už za tímhle kopcem“. Pes si lehl, ale ruka namísto odměny jde do jiného povelu – „chata je vlastně až za tímhle“. A v tu chvíli pes přichází o onu jistotu konkrétního pamlsku, o kterém díky svému dokonalému čichometru perfektně věděl a ze svého pohledu vlastně „už napůl měl“. To je jedna z mnoha nevýhod luringu, tedy navádění za pamlskem v ruce.

Jak tedy udržet Johnyho u Míly pouze pozitivní cestou, aby neodbíhal? Celkem jednoduše – vyndat si pamlsky z ruky, dávat povely pouze prázdnou rukou a odměňovat pro začátek úplně každý cvik, ne vždy až třetí či víc. Ba dokonce pro začátek odměňovat i jeho pohled směrem k paničce nebo spontánní předsednutí před paničku. Ale žádné navádění, pro pamlsek se sahá, až když pes něco vykonal. Když tohle zvládá daleko od lákavých fenek, přibližujeme se k nim blíže, začínáme dávat delší série bez pamlsku atd.…, ale rozhodně nikdy neslibujeme nic, co nedostane. Odbourali jsme z našeho cvičení prvek trestu, o kterém majitelka neměla ani tušení, že tu je. A najednou to šlo. Během jednoho tréninku jsme prodloužili soustředěnost Johnyho na několik minut z původních pár vteřin a udělali návod, jak pokračovat dál. Dnes, po pár měsících, je Johny v soustředění mnohem lepší, dokáže odolávat lákadlům a bez útěku absolvuje svá vystoupení v dogdancingové soutěži. Vyhráno ještě zdaleka není. Je tu ale cesta, jak se opravdu férově domluvit a ne jen planě slibovat. A ta vždycky vede k lepšímu.

KAPITOLA 2

Dobrý, zlý a… pozitivní

Jednou týdně vozím svého syna na plavání. Pětiletí špunti tu křižují přes bazén tam a zpět, jen voda stříká, a my, rodiče, sedíme kolem bazénu a díváme se, jak jim to všem krásně jde a jak je to baví. Po pár lekcích už někteří z nás přestali čekat u bazénu, ale šli si do haly na kávu. A co myslíte, mělo to nějaký vliv na to, jak nám „pětiletí špunti nadšeně křižují bazénem“? Mělo. Holčička v modré čepici začala v nepřítomnosti maminky otáčet dva metry před koncem bazénu a podsaditý blonďáček to dotáhl k úplné dokonalosti, když se vždycky v půlce bazénu zastavil a pokud se vedoucí nekoukala, plaval odtud zase zpátky. Bez našeho dozoru se najednou ukázalo, kteří pětiletí špunti jsou tu opravdu proto, že chtějí umět plavat. Byli to ti, kteří dál otáčeli až u protějšího kraje. Za ty, kteří to bez dozoru začali obracet v polovině, si to víc přáli jejich rodiče.

Soumrak drsňáků

Prozatím jsme si o chování řekli to, že přichází vždy po nějakém podnětu a má vždy nějaký následek, který jeho pravděpodobnost v budoucnu buďto posílí (odtud „posílení“) nebo potlačí (tedy „trest“). Posílení i tresty jsou pozitivní a negativní, což neznamená hodný a zlý, ale jen „přidávám mu něco“ a „ubírám mu něco“.

Moderní trénink zvířat se odehrává především na bázi pozitivního posílení, tedy vlastně jen jedné čtvrtiny všech možných důsledků. Proč nechává stranou oba druhy trestů či negativní posílení? Protože vychovávat někoho jen přes tresty či nátlaky tak, aby to fungovalo, to je velké umění. Nevěříte? Kolega v předchozí práci se nás kdysi pokoušel všechny v kanceláři „vychovat“ cestou negativního posílení. Každé ráno svůj vstup do kanceláře zahájil slovy „tady je ale bordel!“ Několikrát jsem se mu pokusil vyjít vstříc v tom, že jsem tam opravdu, alespoň na svoje poměry, uklidil. Možná si toho dokonce i všiml, ale tlak pokračoval dál. „Tady je ale bordel, tady je ale bordel, tady je ale bordel…“ Během jednoho týdne jsme se přestali snažit o úklid a prostě si na tu větu zvykli. Brali jsme ji prostě jako jeho vlastní verzi „ahoj“. Tím se dostáváme k prvnímu vedlejšímu efektu negativního posílení a trestů, konkrétně k rezistenci živočicha na nepříjemný podnět. Negativní posílení může skutečně fungovat a velmi často také funguje. Pouze však v tom případě, že ve chvíli, kdy kýžené chování proběhlo, tlak pomine. Kolega dělal jednu zásadní chybu, kterou bohužel dělá i řada tradičních cvičitelů – v okamžiku úspěchu tlak nepominul, ale pokračoval dále, aby to bylo „ještě lepší“. Pro nás, tedy ty, kdo tam „trochu uklidili“, tak naše uklízení nepřineslo výsledek a bylo mnohem snazší si na tlak zvyknout, než se snažit o chování, které by ho odstranilo. Jinými slovy, okamžik skutečného negativního posílení, kdy nepříjemnost mizí, vlastně neproběhl.

Je mnoho technik tréninku zvířat založených čistě na negativním posílení a já je vůbec nepovažuji za špatné. Ovládání koně za jízdy je v podstatě jedno velké negativní posílení, a pokud na koni sedí někdo, kdo umí tento nástroj používat citlivě a v jasných souvislostech, pak je to skutečně nejjednodušší způsob. Používat tlak správně ale znamená, že ho odstraníte přesně ve chvíli, kdy se kůň zachoval podle vašich představ, ať už se jedná o tah uzdou, tlak nohou či hnaní koně po obvodu kruhové ohrady. Představme si však koně, na kterém se střídají desítky studentů zemědělského oboru v rámci svého studijního předmětu a každý z nich má jinou citlivost a okamžik, kdy tlak odstraní. Ba někteří, protože se teprve učí, neodstraní tlak nikdy. A tak se kůň dostává do stejné situace jako my kdysi s kolegou v kanceláři. Situace, kdy je mnohem snazší si na tlak zvyknout, než se mu marně snažit vyhovět. A tak dotyčný kůň získává rezistenci, přestává studentům reagovat na jejich podněty, a pomalu se z něho stává postrach jízdárny. Aby „přestal blbnout“ a konečně reagoval, musejí studenti používat stále větší a větší sílu, na kterou kůň získává větší a větší rezistenci, až se nakonec stane pro studenty zcela „neovladatelným zmetkem“, na kterého nic neplatí. Ale to není zmetek, je to jen zvíře, u kterého se rozvinula rezistence kvůli špatnému načasování tlaku.

Zkrátka, tlak zvíře něco učí jen ve chvíli, kdy pomíjí. V okamžiku, kdy tlak přichází, zvíře naopak cosi odnaučuje, tedy je to trest chování potlačující. A abychom mohli zvířeti tlak odstranit, musíme mu ho obvykle nejdřív nadělit. Představme si horsemana, který na veřejné ukázce vchází za koněm do kruhové ohrady a kolem čeká několik desítek lidí na to, co za úžasnou metodu uvidí. Natural horsemanship, když se dobře umí, je skutečně dobrá metoda, byť postavená v zásadě na negativním posílení, tedy odstraňování tlaku v pravý okamžik. Takže, představme si ještě jednou horsemana, jak vstupuje do ohrady s údajně nezpracovaným koněm a jeho plánem je „tlačit“ koně po obvodu ohrady tak dlouho, dokud neprojeví zájem jít k člověku a tam mít pauzu. V okamžiku, kdy se kůň tak zachová, horseman svůj jemný tlak, kterým ho doposud nutil běžet dokola, povolí. Potud rozumná myšlenka a dobrý plán. Jenže, co čert nechtěl, tenhle kůň je úplně jiný, než mu říkali, a hned k němu sám jde. „To nejde, ti lidé kolem ohrady čekají na show, takhle bych jim nic neukázal!“ pomyslí si muž. A tak koně, který právě mířil k němu, odežene a tlačí ho po obvodu ohrady. Kůň opravdu po nějaké době, v tomto případě možná i delší, než se čekalo, zasignalizuje, že chce k člověku, a tak horseman tlak povolí. V tuto chvíli posílil negativním posílením vůli koně držet se u člověka. Tu stejnou vůli, kterou však po vstupu do ohrady potlačil pozitivním trestem. Protože pokud pauza, odpočinek od běhání, má být odměnou, tak chvíle, kdy byl tlakem k běhání donucen, musí být logicky trestem. Jedno potlačení a jedno posílení toho samého chování! Suma sumárum nula od nuly pošla a na konci ukázky jsme tam, kde na počátku. A to celé proto, že tenhle konkrétní člověk si nedal pozor na to, kdy s tlakem začal, a neuvědomil si, že zvíře se učí pořád, nejen tehdy, kdy si to člověk přeje.

Bohužel v praxi je opravdu jen velmi málo případů, kdy můžeme zvíře něco naučit odstraněním tlaku, který jsme předtím nevyvolali. To neznamená, že neexistují. Například kráva plemene s vysokou dojivostí, která se dojí dva až třikrát denně, se po čase může naučit postavit sama do fronty na dojení ve chvíli, kdy jí začne plné vemeno tlačit. V tom případě člověk skutečně ulevil od tlaku, který sám nevyvolal, a kráva se díky tomu opravdu cosi naučila. Slyšel jsem i o jezevčíkovi, který se jako jeden z mála naučil milovat veterinární ordinaci, protože do ní šel v bolestech a zákrok na stolku v ordinaci mu přinesl okamžitou úlevu ještě v onom místě. Z ordinace odcházel jako spokojený a od té doby se údajně při každém venčení kolem veterinární ordinace snaží dostat dovnitř…, inu, jak jsem koupil, tak prodávám, ale logiku to má.

Z jiné strany zas známe v tréninku zvířat případy, kdy pozitivní posílení není možné, a to jediné, čím můžeme zvíře odměnit, je náš vlastní odchod – tedy zbavit zvíře něčeho jemu nepříjemného a tak negativně posílit. Taková situace nastane například ve chvíli, kdy se pokoušíme v ohradě přiblížit ke zvířeti, jehož útěková vzdálenost od člověka je několik desítek metrů. Na tu vzdálenost není technicky možné dát mu jakýkoliv pamlsek, navíc by ho zvíře ve stresu ani nejedlo. V takovém případě člověku nezbývá, než dojít na vzdálenost, kdy ho zvíře už vidí, ale zatím neprchá, a tento akt „klidného pozorování“ odměnit tím, že se zase vzdálí. A tak stále znovu a znovu a s postupným budováním pravidla „když nebudeš blbnout, já odejdu sám“ se útěková vzdálenost postupně zkracuje, až najednou stojí člověk pár metrů od klidného zvířete. V tomto okamžiku může konečně začít odměňovat potravou.

V praktickém tréninku, a to zvláště u psů, se však s podobnými situacemi setkáme jen velmi málo a v naprosté většině tu platí, že „pokud chci něco naučit odstraněním tlaku, musel jsem tlak nejprve vytvořit“. Tedy chci-li něco „negativně posílit“, musel jsem předtím něco jiného „pozitivně potrestat“. I proto má negativní posílení řadu nevýhod společných s tresty a my si zatím vyjmenovali jen rezistenci, tedy postupné navyknutí na nepříjemnou věc a ukončení reakce na ni.

Jiným příkladem nepříjemnosti může být pasivita zvířete. Vžijme se do role psa, který je celý život cvičen na principu jednoduchých korekcí. Uslyší „sedni“ a ucítí tlak na zadek. Tak si tedy sedne. Uslyší „ke mně“ a ucítí škubnutí šňůry na obojku. No tak tedy přijde. A tak dále a tak dále. Takový trénink, mimochodem, vůbec nemusí psovi působit nějaké zásadní utrpení, je-li dělán s rozumem. V každém případě je to však negativní posílení a také dril ve stylu Pavlovova zvonečku, kde původně neutrální povel získá svůj význam díky tlaku, který po něm přichází. Je to učení pod heslem: „Naučí se to, co mu nacpu do hlavy.“ Když po několika letech takového tréninku dojde majitel k názoru, že teď by bylo krásné začít pracovat za odměny a hrát se psem hry s klikrem, tvrdě narazí. Jedna z her s klikrem vypadá například tak, že člověk hodí na zem krabici a v hlavě má určitý plán, co s ní má pes udělat. Řekněme, že to je „vlez si do krabice“. Klikr, o kterém budeme mluvit v další části této knížky, tu slouží jako signál „teď to bylo správně“. Člověk a pes pak spolu hrají něco jako známou hru „přihořívá, přihořívá, hoří!“ Pes se podívá na krabici, ozve se klikr, přijde odměna. Pak pes na krabici šlápne, ozve se klikr, přijde odměna… a tak pořád dál, až pes v krabici sedí. Jenže představme si psa, který posledních pět let cvičil pouze korekcemi ve stylu „sedni – tlak na zadek“. Majitel si vezme do ruky klikr a do kapsy pamlsky, hodí na zem krabici a čeká, že pes se na ni alespoň podívá. A co myslíte? Nepodívá. Sedí vedle krabice a čeká, kdy mu někdo řekne „krabice!“ a strčí ho do ní. Posledních pět let po něm nikdo nechtěl vlastní akci, ba dokonce jeho vlastní kreativní projevy byly na obtíž. Jak po něm mohou teď něco podobného chtít?!

Tohle byl v podstatě jemný, ba mírumilovný způsob, jak si ze psa udělat pasivního trumberu čekajícího na to, co člověk ukáže. A řekněme si upřímně, v soužití se zvířaty jsou často situace, kdy je „pasivní trumbera“ výhodnější, než aktivní snaživec. Například pokud oním tvorem je kůň, na kterém právě sedíme. Tehdy má opravdu přístup rozumného negativního posílení kromě své tradice i hluboký smysl.

Pasivní tvor se však dá vytvořit i mnohem drsnějším způsobem, cestou trestů. A to už je horší. Řekněme, že majitel psa si se svým „miláčkem“ neví rady a pořídí si na něj elektrický obojek. Elektrický obojek může být v rukou zkušeného, citlivého a hlavně inteligentního psovoda účinná pomůcka – jenže pořídit si ho může bohužel každý. Řekněme, že tentokrát si ho pořídil člověk, který si snad neměl pořizovat ani toho psa, a tento pán pak začne obojek používat bez rozmyslu a vlastně úplně za všechno, co se mu nelíbí. „Nereaguješ na přivolání, tak tu máš! Utíkáš za zvěří, tak tu máš! Štěkáš na jiné psy, tak tu máš!“ A ejhle, ono to funguje! No tak to je přece skvělá pomůcka, konečně si se psem rozumíme. Proč to tedy nepoužívat víc? „Předbíháš mě při chůzi u nohy, tak tu máš! Nesedl jsi na povel, tak tu máš!“ Ze spouštění elektrického obojku si tenhle majitel udělal univerzální řešení všech problémů a vlastně i svou drogu. Způsob, jak si ulevit, vše vyřešit a nemuset u toho myslet. A tady je ten problém. Pokud by totiž majitel, který tak hluboce propadl kouzlu trestů, na chvíli myslel, pak by pochopil, že pes mu ve skutečnosti nerozumí, ale jen se bojí ve světě plném „elektrických strašáků“ za každým rohem. Pochopil by, že on, člověk, je v jejich dvojici tím jediným, kdo ví, co je dobře a co špatně. On jediný zná pravidla, pokud tu nějaká jsou. Jeho pes však jen dostává rány a neví proč. Ale pes si pravidlo najít potřebuje, aby už rány konečně přestaly. A jediné pravidlo, které je schopen v soužití s „feťákem trestů“ najít, zní: „Když se pohneš, dostaneš ránu.“ A tak se pes stává pasivním, aby přežil. Přestává se hýbat a doufá, že tohle je řešení. S výše popsaným „feťákem trestů“ to ale zřejmě žádné řešení nebude. Dotyčný začne na psa uplatňovat stejné tresty za to, že je pasivní…, a v tu chvíli už tu není žádné pravidlo, kterého by se pes chytil. Vlastně jedno ano, jedno ze základních pravidel života v přírodě. Pravidlo silnějšího! A tím se dostáváme k třetímu nepříjemnému vedlejšímu efektu trestů a negativního posílení, kterým je „agrese“.

Agrese patří do životní výbavy všech živých tvorů včetně nás. Živočich, který nedokáže být agresivní, narazí v přírodě nevyhnutelně na situaci, kterou nepřežije. I ten nejhodnější ze všech živých tvorů se může někdy dostat do problému, kdy musí „zabít, aby žil“. Rozdíl mezi hodnými a zlými hochy je vlastně jen v tom, po jak silném podnětu sáhnou k agresi jako řešení. Zatímco někdo útočí při prvním náznaku problému, nebo dokonce, jak jsme viděli na „borderce mstitelce“, útočí preventivně, jiný stráví celý život v „gándhíovské pasivní rezistenci“ a agresivní útok si, jako Blaničtí rytíři, nechává na dobu, „kdy bude České zemi nejhůře“. Takovým klasickým blanickým rytířem bývá třeba skunk, který jako by si byl natolik vědom ničivosti své chemické zbraně, že si nechá obvykle líbit mnohem víc, než by člověk čekal. Jako by si pořád říkal: „Zatím je to dobrý, ještě chvilku a pak teprve uvidíte.“ Za typického agresora bývají považovány čivavy a jiní malí psi, zatímco typickým kliďasem při setkání se vzteklou čivavou může být bernardýn. Ovšem není to jen otázka měřítek? Jak by se změnil poměr vztekloun – kliďas, kdyby na bernardýna uzavřeného v rohu místnosti klidně a rozvážně kráčel slon? Zkrátka, agresi v sobě jako variantu poslední záchrany má každý, a zda ji použije či ne, to závisí na dvou faktorech. Jednak na tom, jestli už z jeho pohledu přišla vhodná chvíle na „variantu poslední záchrany“, a také na tom, zda se mu agrese v minulosti vyplatila. Pokud ano, stává se z ní v dalším opakování varianta pro „předposlední záchranu, předpředposlední…“, až nakonec je z ní ta první a nejlepší varianta všech variant. A tehdy už je z hodného hocha zlý hoch.

Vraťme se zpátky ke psovi, jehož majitel je „feťák trestů“. Pes se kvůli neuváženému používání trestů za všechno, co se pánovi nelíbilo, dostal do fáze, když už se jen bojí. Bojí se a nehýbe, aby jednu neschytal! Tresty ale pokračují dál, tentokrát, aby se hýbat začal. V tu chvíli už není kam ustoupit, a pes, pokud se dosud nestal na tresty rezistentním, sáhne k variantě poslední záchrany, tedy k agresi. A touto agresí se pokusí předejít utrpení, kterému se až doposud nedokázal vyhnout svým „správným chováním“. Použije ji ve chvíli, která mu příchod utrpení signalizuje. Prozatím však nepřišel na to, po čem rány elektrikou přicházejí, a po čem ne. Nebo možná, že ano. Pán přece těsně před tím, než mu dá ránu, zvýší hlas. To je ono, tady naposledy lze ještě zasáhnout! A tak ve chvíli, kdy pán zvýší hlas, aby dostal psa do pohybu, pes raději zavrčí, aby varoval. Prásk! „Tu máš za to, že jsi vrčel!“ Jenže ono už opravdu není kam ustoupit, vyhovět se zjevně nedá a varovat vrčením evidentně nestačí. Takže příště, jakmile se ozve zvýšený hlas, předzvěst elektriky, pes rovnou kousne. A v tu chvíli to zabralo! Žádná elektrika! Tohle je konečně způsob, jak se vyhnout problému. Pes kousl a vyhnul se bezprostřednímu ohrožení, jeho chování tedy bylo posíleno. Konkrétně došlo k procesu negativního posílení tak, jako jsme si to výše popsali už několikrát. A protože tohle byla úspěšná strategie, může se rozšiřovat na další a další situace. A to dokonce i tam, kde nebezpečí nehrozí – když pes už nemá obojek nasazen, kdy před ním stojí už nový majitel, protože „feťák trestů“ konečně opustil kynologii a šel dělat něco, kde se člověk jeho ražení uplatní. Pes svým kousáním odvrací i domnělé, neexistující nebezpečí přesně tak, jako v příběhu „borderky mstitelky“. Protože negativní posílení, jak už víme, probíhá i tam, kde nebezpečí existuje jen ve zvířecí hlavě.

Existují případy, a není jich málo, kdy se jinak pohodové zvíře naučí odvracet jeden konkrétní blížící se trest vlastní agresí. Takovou situaci lze čekat tam, kde se dnes a denně opakuje to samé dle stále stejného scénáře a vše končí nepříjemným zážitkem. Například pokud denně krmíme dva psy do dvou misek těsně vedle sebe a ten „velký zlý“ vždy vyjede po tom „malém hodném“, lze očekávat, že jednoho dne po něm vyjede už ve chvíli přípravy potravy do misek. Nepříjemností, tedy pozitivním trestem, je pro něj totiž v tu chvíli přítomnost druhého psa blízko misky (pamatujme, tresty nejsou „za něco“, ale v „souvislosti s něčím“). Pokud se člověk rozhodne trestat jeho útok na menšího psíka tím, že mu odebere jeho vlastní misku, koleduje si po několika opakováních o to, že pes nejprve zavrčí na něj a až potom si to vyřídí s kolegou. Řešení situace by bylo jinde – dát misky dál od sebe (aby situace nebyla tak stresová), nedávat je plné a přihazovat silnějšímu jedinci potravu po kouskách za to, že akceptuje druhého psa blízko sebe. Teď se ale neptáme na řešení. Ptáme se na to, jak agrese vznikla – a ta v tomhle případě přichází v konkrétní přesnou chvíli kvůli stále se opakujícímu scénáři, který už pes zná nazpaměť. Tady se pes se v situaci vyznal a věděl, co bude následovat.

Jako varianta poslední záchrany však agrese přichází spíše ve chvílích, kdy nic jiného nezabírá. Bývá vynucena situacemi, ve kterých zvíře konkrétní pravidla najít nedokáže, tak jako u výše zmíněného pána „feťáka trestů“. A protože tady zvíře netuší, kdy začít problém odvracet, obrací svůj útok k obecnějšímu původci problému – tedy k člověku, pokud ho jako původce identifikovalo. A jestliže tady agrese fungovala, stává se z ní agrese naučená a stále častěji používaná. A pak už tu máme „zlého hocha“, jehož jediným řešením jakéhokoliv problému je útok bez varování.

Pojďme si tedy ještě jednou vyjmenovat vedlejší efekty trestů a negativního posílení: rezistence (tvor si na tlak zvykl), pasivita a agrese. Tím posledním, který v případě trestů snadno vznikne, je spojení strachu s něčím, co s trestem původně vůbec nemělo nic společného. V literatuře, někdy v maličko jiném kontextu, se tento jev označuje jako zobecněný strach (fear generalization). Už v dřívější kapitole jsme se o takových příkladech zmínili. Zajíc, který střílí. Branka pozemku, která dává elektrické výboje, nebo já, který jsem „neviditelně dupnul“. Zajímavým a smutným příkladem spojení trestu s původně neškodným podnětem je i ten, který mi vyprávěla kamarádka Gabby z Jižní Afriky. Jeden její známý žil na farmě, kde kolem domu běhali dva psi, a protože dům nebyl oplocen, měl každý ze psů na krku elektrický obojek. Ten jim při vzdálení se od domu přes určenou mez několika desítek metrů dal elektrický impulz. Bohužel ale přesně ve zmíněné vzdálenosti od domu rostl u silnice strom. A protože psům se od domu obklopeného trnitou buší nejlépe prchalo po silnici, dostávali logicky impulz přesně u stromu. Jejich pán se pak strašně divil, jak to, že se na společné vycházce oba tak panicky bojí projít kolem onoho „strašného elektrického stromu“.

Ze všech výše zmíněných důvodů se tedy moderní trénink zvířat od trestů odklání. Ne, neděláme si iluze, že se nám podaří prožít život se zvířetem bez jediného konfliktu, či dokonce bez trestu z naší strany. Vždyť i každý neúspěch zvířete v tréninku je vlastně drobným negativním trestem, který se v dalším opakování může projevit například pasivitou, či u některých druhů dokonce agresí. Svět kolem nás je plný nátlaku a nepříjemností, kterým se snažíme vyhnout, a my sami jsme na nich vyrostli. I já jsem schytal v dětství pár „pohlavků v pravou chvíli“ a za každý z nich jsem rodičům vděčný. Ale bylo jich jen pár, možná bych je dokázal i všechny spočítat, a u všech jsem přesně věděl, za co to bylo. A schytal jsem vždy přesně tolik, aby bylo potrestáno chování, nikoliv živočich, tedy já. „Trestej chování, ne zvíře!“, tak by měla znít zásada každého, kdo se rozhodne použít trest jako výchovný prostředek. A právě tohle je obrovské umění. Umění přesného načasování na zlomky vteřiny a přesného vyvážení síly trestu úměrně chování a velikosti živočicha. Ten „jeden pohlavek ve správnou chvíli“ chce zkrátka opravdového machra jak na straně trestajícího, tak trestaného. A takových je mezi námi málo. Proto, a mnoho dalšího, se dnešní svět tréninku zvířat přiklání k metodice založené na jediném ze všech čtyř možných následků chování, na pozitivním posílení.

Pane Pse, učiníme vám nabídku pozitivního tréninku, která se neodmítá. A můžete si vybrat, jestli to půjde pozitivním posílením, nebo pozitivním trestem.

Pozitivní neznamená „krmič“

Slova pozitivní a negativní mají v různém kontextu různé významy, které nás bohužel matou. Pozitivní člověk obvykle znamená vstřícný, milý, přátelský. Pozitivní událost či pozitivní zpráva nám obvykle přináší příjemný prožitek. Snad s výjimkou chvíle, kdy u lékaře čekáte na výsledky vyšetření na ošklivou infekční nemoc… Tehdy věta doktora: „Mám pro vás pozitivní zprávu,“ vzbudí oprávněné obavy. Bude to pozitivní, jako že příjemné, nebo pozitivní, jako že v krvi bylo nalezeno „něco navíc“? Abychom si pro další kapitoly naprosto ujasnili, jak to myslíme, pak vězte, že v tréninku zvířat pozitivní znamená „něco bylo přidáno“. Ať už to byla příjemnost (pak pozitivní posílení) či nepříjemnost (pak pozitivní trest), ale každopádně je to něco, co v systému předtím nebylo. A v případě pozitivního posílení zvyšujeme pravděpodobnost konkrétního chování živočicha tím, že do systému přidáváme něco, co živočich chce.

Pojďme se podívat na příklad s plavajícími dětmi na začátku této kapitoly. V okamžiku, kdy rodiče jako dozor odešli, rozdělily se děti na dvě skupiny – jedna dál plavala celou trasu a ta druhá se začala otáčet v polovině bazénu nebo i dříve. Co získali ti, kteří plavali až na konec? Vědomí, že jsou o kousek blíž svému cíli – naučit se plavat. S každým dalším přeplavaným bazénem jim to šlo lépe a lépe a tak každý dotyk na protější břeh byl odměněn uvnitř dětské hlavičky dobrým pocitem. Co stejným úkonem získávala až do odchodu rodičů skupina „švindlířů“? S každým dotykem dokázali oddálit nebezpečí zásahu rodičovské autority. Jakmile ale tato autorita zmizela, nebyl důvod, proč se dál snažit a plýtvat energií. Jejich zájem nebyl naučit se plavat, to byl zájem rodičů. Slovy behaviorální analýzy, oni „poctivci“ plavali na principu pozitivního posílení, „švindlíři“ na principu negativního posílení, tedy pod tlakem. A právě nám předvedli, že chování, vytvořené tlakem a vynucením, bude fungovat jen tehdy, pokud je vynutitelné. Nebo ještě lépe – „dokud ho trénovaný živočich za vynutitelné považuje“. Často tedy jen do chvíle, než zkusí, jak moc pevný je trenér „v kramflecích“. Protože proti mnoha druhům zvířat, ba dokonce proti vlastním dětem, jsme ve skutečnosti v kramflecích celkem slabí, je pro nás lepší, když budou pracovat na pozitivním principu. Tedy sledovat vlastní cíl.

Při kynologických seminářích používám často přirovnání sportovce na stadionu a vojáka-odvedence na cvičišti. Sportovec je na stadionu obvykle proto, že chce cosi dokázat. Má v plánu splnit limit na olympiádu (cíl) a za to se na olympiádu dostat (odměna). Na stadionu má také trenéra, který mu říká, co má dělat. A sportovec podle jeho instrukcí běhá, skáče, vzpírá, dře „jako zvíře“. Oproti tomu si na cvičišti představme vojáka dnes už u nás zrušené základní služby, který je na vojně proto, že si nedokázal sehnat modrou knížku a vojně se vyhnout. I on tu má kohosi, kdo mu říká, co dělat. Svého velitele. „K zemi, vztyk, k zemi, vztyk!“ A i voják má jakýsi cíl – nějak to tu doklepat do konce a neudělat si problém, aby neschytal trest. Co se stane ve chvíli, kdy sportovci onemocní trenér, resp. vojákovi velitel? To samé, co se stalo s dětmi v bazénu. Sportovec, motivovaný cílem „splním limit“ a získám odměnu „pojedu na olympiádu“, vyrazí na stadion i bez trenéra a bude pracovat dál podle rozepsaného tréninkového plánu. Pokud nebude mít plán napsaný, zavolá trenérovi a ten mu řekne, kudy dál. Dobře motivovaný sportovec bez trenéra nezpomalí, neošidí trénink a s každým dílčím úspěchem v tréninku se ocitne blíž limitu na olympiádu a ke své konečné odměně. Jak to bude s vojákem, který by se na kasárnách dozvěděl, že dnes nemá kvůli nemoci velitele kdo vést „buzerplac“? Jen s velmi malou pravděpodobností se vydá sám hledat náhradu velitele nebo si sám udělovat „k zemi, vztyk, k zemi, vztyk“. Jeho cíl i konečná odměna je totiž být v klidu v kasárnách – a to už přece je.

Porovnání sportovce (pozitivní posílení) a vojáka (negativní posílení) nám dává ještě hlubší souvislosti. Dobrý trenér s dobře motivovaným sportovcem nebude například muset v tréninku zdvihnout hlas, aby sportovce rozhýbal. Atlet obíhající atletický ovál za zády svého trenéra nezpomalí, a pokud mu trenér řekne: „Teď to oběhni pod padesát vteřin,“ pak to sportovec, je-li padesát vteřin v jeho schopnostech, zaběhne nejen za padesát, ale dokonce rychleji. Protože on to dělá pro sebe a trenér je tu jen prostředkem k dosažení úspěchu. Pokud však voják na „buzerplacu“ dostane úkol „dvacetkrát k zemi a vztyk“, pak splní přesně tolik, kolik musí. Nebude spěchat víc, než je nutné, a když se řeklo dvacet, tak jich určitě neudělá dvacet jedna. Velitel tu totiž není prostředkem k dosažení úspěchu vojáka. Je tu autoritou, která vše tlačí svou vůlí vpřed. To velitel má za cíl, aby voják udělal dvacetkrát „k zemi, vztyk“, a tak vojáka opracovává drilem jako pracovní nástroj, který mu má co nejlépe posloužit.

Všimli jste si někdy, jak se v našem modelu může ze sportovce snadno stát voják-odvedenec? Stačí, aby jeho trenérovi začalo na výsledku sportovce záležet víc, než sportovci samému, a aby mu to dával řádně najevo. „Dělej, nečum, makej, kam to koukáš, zaber, kam to střílíš, co se tam motáš…?“ neustálým tlakem bude pohánět kupředu toho, na jehož výkonu stojí jeho obživa. A najednou, kupodivu, jde výkon sportovce dolů a dnes si dokonce sám udělil volno, i když podle tréninkového plánu měl běhat rovinky. Jak to? Trenér mu svým tlakem vzal nejen radost, ale i jeho vlastní zájem. Tak jako ambiciózní rodič dokáže svému dítěti dokonale otrávit sportovní hru, kterou si dříve samo našlo a zamilovalo. Ale co trenér příliš tlačící na pilu, udělal především? Sňal ze sportovce odpovědnost za jeho vlastní výkon. Svým neustálým tlakem si ji převzal na svá bedra za oba a sportovec mu ji až překvapivě rád předal. Odpovědnost totiž tíží a je tak prosté žít podle diktátu druhých. Nebo, jak říkají někteří lidští psychologové: „Je tak lákavé, vzít si roli oběti. Šetří to námahu a zbavuje odpovědnosti.“

Stejné principy vztahu sportovec – trenér platí i mezi námi a našimi zvířecími miláčky. Svého psa máme jistě rádi a chvíle společně stráveného tréninku mohou být skvělá zábava a hra. Ten, kdo nastoupil cestu správně vedeného pozitivního tréninku, může ve společných lekcích dělat pravé zázraky včetně her připomínajících „přihořívá, přihořívá, hoří“, kdy pes se bez jediné nápovědy krok za krokem vlastní snahou a vlastními rozhodnutími blíží k cíli. Všechno je to paráda až do chvíle zkoušek, závodů, nebo prostě jen předvedení naší práce nějaké vyšší autoritě. V tu chvíli velmi často přestává pes pracovat tak, jak by měl. Zpomalí, je nervózní, dělá spoustu chyb a upadá do pasivního projevu. Co se to proboha stalo? Svou přehnanou snahou se trenér změnil na velitele a ze psa-sportovce udělal psa – vojáka-odvedence. Člověk vzal psovi odpovědnost za jeho vlastní rozhodnutí, tak jako ambiciózní otec na kraji fotbalového hřiště vzal svému synovi jeho zamilovanou hru. A pes, syn i voják v tu chvíli přecházejí na pravidla adekvátní nové situaci a odpovědnost za svůj život svěří na bedra toho, kdo si o to sám říká. Přecházejí z pozitivního posilování na negativní.

„Tohle všechno má sice logiku, ale jsou to jen řeči bez hmotné podstaty,“ může si říci čtenář. Jenže ona je v tom i ta hmotná podstata, fyziologická změna v organizmu, kterou bychom nejspíš dokázali i změřit. Řekněme, že pozitivní posilování nastává tehdy, když živočich je v podstatě v pohodě a chce získat „něco navíc“. Negativní posilování přichází ve chvíli, kdy živočich má nějaký problém a potřebuje se ho zbavit. Při pozitivním přechází tedy živočich, pokud jde o jeho vnitřní stav, z normálu do blažené extáze. Zato v negativním jde z nepříjemnosti do normálu. To samozřejmě vyvolá v živočichovi nějaký pocit a pocit je v těle dán určitou hladinou konkrétních hormonů. Těchto hormonů, tedy chemických látek produkovaných žlázami s vnitřní sekrecí a roznášejících po těle informace od jednoho orgánu k druhému, je obrovská škála. Velmi se tedy teď omlouvám všem odborníkům za to, že pocit blaha v těle zjednoduším na „zvýšenou hladinu endorfinů“ a pocit nepříjemného stresu a bolesti jen na „zvýšenu hladinu kortisolu“. Z tohoto pohledu tedy ten, kdo pracuje pod vlivem pozitivního posílení, pracuje na zvyšování hladiny vlastních endorfinů. A ten, kdo maká pod vlivem negativního posílení, se zase snaží snížit svůj kortisol. A tady jsme u jádra věci. Protože ten, kdo se snaží zvýšit endorfiny, je může teoreticky zvyšovat donekonečna. Ale ten, kdo se pokouší snížit kortisol, dojde jen k nule, resp. fyziologicky dané hodnotě kortisolu ve zcela klidném těle. Kortisol je na nule, problém pominul, jsem v normálu. Šmitec, konec, není důvod pokračovat! Proto pod negativním posílením uděláme jen tolik, kolik opravdu musíme. Proto voják pod tlakem velitele udělá jen přesně ten počet cviků, kolik musí, a nemá nejmenší potřebu něco si přidat. Kortisol nula znamená pod negativním posílením konec práce, konec jakýchkoliv důvodů, proč dál pokračovat. Ale kortisol nula nastává u vojáka také ve chvíli, kdy k němu velitel stojí zády. Kortisol na nulu si srazil kůň, který se ve velké ohradě nedal chytit k vyjížďce, nebo „borderka mstitelka“ ve chvíli, kdy odvrátila neexistující hrozbu. Kortisol na nulu může klesnout i pracovnímu slonovi v okamžiku, kdy zjistí, že je mnohem silnější než ten chlap, co ho pohání ankusem. To všechno dohromady znamená, že chování vytvořené negativním posílením bude fungovat jen v případě, že je vynutitelné. Anebo když se živočich alespoň domnívá, že vynutitelné je, popř. by obrana stála víc stresu, než vyhovění nátlaku. „Jak je to možné, že ti naši poníci s dospělým člověkem v pohodě dojdou, kam je potřeba, a jakmile je drží dítě, odtáhnou ho na nejbližší trávník a tam se pasou?“ No právě proto, že dítě si nedokáže jejich chování vynutit a poník to ví. U dospělého člověka, který mu dokáže silou vzdorovat, podobnou věc ani nezkusí. V tomhle případě totiž vynutitelnost funguje – tak jako když se na vojenském cvičišti „velitel zrovna dívá“. Koneckonců, znáte ono žertovné Murphyho pravidlo: „Pes po odpojení z vodítka ohluchne?“ To se v každém případě vztahuje na výcvik, ve kterém chybělo pozitivní posílení.

Z doposud popsaného pohledu je pozitivní posílení ideálním nástrojem k tréninku zvířat a nemá žádné „ale“. Jenže ona tu nějaká „ale“ rozhodně jsou a musíme si jich být vědomi. Pojďme zpátky k přirovnání sportovce a vojáka-odvedence. Sportovec běhá kolem stadionu hnán vlastní touhou cosi dokázat a voják pochoduje hnán vůlí a tlakem velitele. Ale jednou přijde chvíle, kdy to oběma skončí. Voják odchází do kasáren a sportovec do šaten. Kdo z nich se s ukončením práce lépe srovná? Voják. Ten má v tu chvíli definitivně jasno a splněno a může si jít užívat volno. „Volno“, to je slovo, které mu zní libozvučně a při kterém se už vidí, jak bude konečně dělat to, co chce. Ale co sportovec? Ten pro dnešek ukončil trénink, jenže závody, na které se připravuje, jsou ještě daleko. Natrénoval dnes dost, bude to stačit? Neměl by si dát ještě jedno kolečko navíc, třeba by to na závodech pomohlo?! Ta nejistota, jestli jste pro svůj vysněný úspěch udělali dost, dokáže být hrozná. Vím to, protože jsem se po nějakou dobu držel ve vrcholové atletice. Za jediný trénink jsme vyskákali třeba i přes tisícovku schodů, a pokud jsem se na konci necítil být tak unaven, „jak bych měl“, často jsem si jich ještě pár přidal, abych měl větší jistotu, že dnes jsem pro svůj úspěch za dva měsíce na mistrovství udělal, co jsem mohl. „Větší jistotu“, nikoliv absolutní, protože tu jsem nedokázal mít nikdy. Vzpomínám, jak jsem si jednou jako třináctiletý kluk dal za cíl vyhrát mistrovství republiky, které bylo v polovině září, a celé letní prázdniny jsem chodil dvakrát denně na stadion. Jakmile jsem na stadion nemohl, chytal mě vztek. Zavřený stadion mě vzdaloval od té „skoro jistoty“, že jsem udělal všechno, co šlo. „Jaké volno?! To by bylo skoro za trest?! Vždyť já bych to pak nemusel vyhrát!“ Dnes si zpětně říkám, jestli jsem vůbec byl normální…, a podotýkám, že do puberty mě také tenhle fanatismus přešel. Byla to strašná tíha odpovědnosti za to, abych „udělal, co šlo,“ až se to nedalo unést. Rád jsem proto později začal trenérovi prostě věřit, že tohle stačilo a víc už se dělat nebude.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trénink je rozhovor, ve kterém má i váš pes co říct.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.