Mračna nad Mauthausenem

Martin Maxmilián L. Janda a Marie Trtíková

Mračna nad Mauthausenem

Martin Maxmilián L. Janda a Marie Trtíková

2014

© Mgr. Martin Maxmilián L. Janda, 2014

Editor © Mgr. Marie Trtíková, 2014

Obálka © archiv Mgr. Martin M.L. Janda, 2014

ISBN 978-80-263-0733-4

Obsah:

1. Úvod

2. Mauthausen – město smrti

2.1. Sponzoři smrti

2.1.1 Výrobní koncern Steyr-Daimler-Puch

2.1.2 Farmaceutická firma Bayer AG

2.1.3 Deutsche Bergwerks und Hüttenbau GmbH

2.1.4 Eisenwerke Oberdonau

2.1.5 Ostmark – společnost na výrobu leteckých motorů

2.1.6 Společnost na výrobu munice – Otto Eberhardt

2.1.7 Co se skrývá pod značkou Heinkel

2.1.8 Messerschmitt – vrahové, kteří žijí i dnes

2.1.9 Hofherr-Schrantz AG

2.1.10 SIG ARMS Sauer GmbH

2.1.11 Raxwerke

2.2. Mauthausen jako centrum smrti

2.3. Trojí mauthausenský chování

3. Mauthausenští vězni

3.1.1 Karel Hašler

3.1.2 Antonín Novotný – vězeň č. 2822

3.1.3 Adolf Kajpr – vězeň bez čísla

3.1.4 Kardinál Štěpán Maria Trochta – vězeň č. 12791

3.1.5 Josef Valčík – vězeň č. 13876

3.1.6 Rodina Kubišova – Jan Kubiš

3.2. Vězňů však bylo nespočet

3.3. Kápové a prostitutky

3.4. Českoslovenští občané v mauthausenském a gusenském pekle

3.4.1 Jak se vraždili čeští občané

3.5. Jak se v Mauthausenu trestalo

3.6. Jak se v Mauthausenu přežívalo

4. Mauthausenská a gusenská kartotéka

4.1. Mauthausenská pošta

4.1.1 Překlad dopisu od Štěpána z 11. 7. 1943

5. Dozorci a velitelé

5.1. Margaret Freinberger

5.2. Ďábelská zdravotní sestra Hildegarda M. Lachert

5.3. Culíkatá Jane: Gerda Bernigau

5.4. Literární ďábel – Paul Riege

5.5. Německý diplomat Konstantin Freiherr von Neurath

5.6. Krvavý profesor s andělským úsměvem

5.7. Rudolf Toussaint

5.8. Doktor, který zmizel ze světa

5.9. Vraždící křesťanský rytíř

5.10. Kurt Daluege

5.11 Artur von Briesen

5.12 Martin Wolf

5.13 Wilhelm Schultze

5.14 Krvavý Čech – Karel Hermann Frank

5.15 Doktoři smrti – Ramsauerem, Heim, Gross

5.16 Český kolaborant Ing. Fiala

5.17 Rakousko-Uherský vrah Unek

6. Osvobození koncentračního tábora Mauthausen

7. Závěrem o použitém materiálu

8. Použitá literatura

9. Použitá fotodokumentace

1. Úvod

Publikace s názvem „Mračna nad Mauthausenem“, jenž nyní držíte ve svých rukách vznikla úplně náhodou a to za přispění několika jmenovaných i nejmenovaných klíčových osob, kterým bych chtěl touto cestou velice poděkovat. Největší poděkování však patří Mgr. Marii Trtíkové, která společně semnou podnikla expedici do Mauthausenského komplexu v Rakousku. Ne však automobilem ani v rámci poznávacího zájezdu, ale pěšky – podobně jako vězni, kteří byli odsouzeni na smrt a touto cestou museli jít do chřtánu nacistickým bestiím. Společně jsme se s Maruškou vydali na poznání, tak neuvěřitelně bizardního koncentračního tábora, který ve své historii neměl obdoby.

Na Mauthausen se po roce 1945 sneslo jakési informační a etické embargo, místní lidé se po sebevraždě některých radní právě v roce 1945 stáhli do sebe a městečko se do detailu změnilo – v řadě publikacích, které souvisí s Mauthausenem a byli vydány, jak před válkou, tak i po válce (V.Berdych, Mauthausen, Naše vojsko 1959 apod.) podobné obrazy dnešního Mauthausenu nenalezneme.

Před světovými válkami byl Mauthausen krásným malý středověkým městečkem s hradem, přístavem, mlýnem a několika domečky. Po válce se Mauthausen sice rozrostl, ale na druhou stranu úplně zapadl – kultura a vůbec společenský život zde skoro vůbec neexistuje.

My však nebudeme předbíhat, opustíme kulturní život v Mauthausenu a vrátíme se zpět k naší cestě. Karel Littloch ve své knize „Mauthausen – lágr smrti“, kterou vydal těsně po válce v červnu 1945 popisuje přesnou cestu po které jsme se vydali i my: „poté co nás transport dovezl až na Mauthausenské nádraží, jsme šli v doprovodu stráží Mauthausenskou ulicí kolem hradu a mlýna na rozcestí, kde byla cedule ukazující doprava s nápisem „K.L.Mauthausen“. Poté zhruba po 2 kilometrech jsme byli nuceni vystoupat k poslednímu civilnímu domu s názvem Frellerhof. Za tímto statkem už byla vidět pevnost Mauthausen. Všude kolem se nacházely ostnaté dráty s nápisy „vstup na vlastní nebezpečí“ – nikdo z místních by sem snad ani dobrovolně nešel, ale my jsme museli.“ Stejně, tak i my jsme šli stejnou stezkou, kudy chodívali vězni do tábora smrti. Řada věcí se zde však za tu dobu změnila. Místo středověkého mlýna je zde řada novostaveb a malých rodinných domečků s několika okolními statky, které zde přežily od konce druhé světové války. Cedule směřující k bývalému koncentračnímu táboru zde už není žádná. Nejspíše proto, že se místní za svou historii stydí. Cesta k Frellerhofu je lemována vysokými stromy, jenž zde v době nacistické vlády vůbec nebyli. Odsouzeným vězňům tak pálilo slunce do očí anebo jejich tělo ofukoval ledový zimní vítr. Vedle Frellerhofu je bývalý kamenolom v němž se nachází řada podzemních prostorů, jenž mají být propojeny i s podzemní továrnou pod Mauthausenem. Lom je neudržovaný a tím i chráněný pro nezvané hosty. Já se však vydal do lomu podívat – cestou mě ale sevřela bezmoc, úzkost a já raději z neznáma hodně rychle vycouval. Podobné zážitky jsem neměl ani v podzemním labyrintu pod hradem Trosky a ani ve štole Mořic na Podblanicku, kde jsme se s kamarády brodili po pás zaboření v bahně. To, co jsem cítil u tohoto lomu, bylo velice silné až nepopsatelné. Na horizontu u Frellerhofu však dnes již žádné ostnaté dráty nejsou, je zde jen kaplička, malý strážní domek a pevnost Mauthausen, jež se stále opravuje a vypadá, jakoby stále byla připravena k používání. Celý Mauthausen vypadá jako prokletý.

Kniha s názvem „Mračna nad Mauthausenem“ vypovídá o funkci celého komplexu a přidružených pobočných táborů, odhaluje tajemství, která nám měla být skryta po celou dobu naší historie. „Mračna nad Mauthausenem“ je jedinečná kniha, která Vám dává konkrétní výpověď o nacistických zločinech, zločincích i společnostech, jež se na systematickém vyvražďování podíleli – je to šokující kniha založená na pravdě.

2. Mauthausen – město smrti

Psal se 8. srpen 1938, v koncentračním táboře Dachau se několik vězňů balilo a společně s dozorci vyráželi na dlouhý pochod smrti, dle přímého rozkazu H. Himmlera, jenž se rozhodl vybudovat podzemní továrnu krytou koncentračním táborem na skalním břidlicovém komplexu nedaleko vesničky Mauthausen a Gusen. Ať už obyvatelé těchto rakouských vesniček chtěli anebo nechtěli, tak museli přijmout přísné nařízení nacistických pohlavárů a nechat na svých pozemcích vystavět obrovský tovární komplex.

Koncentrační tábor Mauthausen byl vystavěn zhruba 20 km od Lince a to hlavně z toho důvodu, že se nachází nedaleko rozsáhlého kamenolomu se spletitými cestičkami vedoucími až skoro pod Linz. Rakouské město Linz bylo vybráno i proto, že patřilo mezi největší dopravní uzle v Rakousku, kde se sbíhaly silniční tepny ze Švýcarska, Vídně i Německa. Nenápadné rakouské město se středověkou historií tento svůj úděl v druhé světové válce zřejmě nečekalo. Dokonce i dnes, pokud do Mauthausenu zavítáte, tak na ulicích téměř nikoho nepotkáte – lidé zde žijící o „památníku“ nechtějí ani slyšet a to i přesto, že se o památník velice dobře starají a neustále ho zvelebují.

Samotný projekt Mauthausen nevymysleli jen vypočítaví nacisté, ale i soukromí podnikatelé, jenž chtěli z válečného konfliktu získat co nejvíce peněz do své kapsy. Z počátku na místě, kde dnes stojí zbytky koncentračního tábora, stával jen kamenolom, který patřil k malému zámečku z 15. století. Poté, co se Himmler dohodl se soukromými vlastníky, byl na vrcholku lomu postaven hospodářský podnik, jenž se začal rozvíjet v koncentrační tábor – první vězni zde pracovali na polnostech místních obyvatel, dřeli v nedalekém žulovém lomu a také se po večerech věnovali stavbě celého komplexu – nikdo se zde nenudil.

Hlavním vlastníkem celého koncentračního tábora byla firma Wiener-Graben{1} a DEST{2} (úplný název: Deutsche Erd und Steinwerke GmbH), která byla vedená vysoce postaveným funkcionářem SS – Oswaldem Pohlem.

Původně však lom a pozemky kolem patřili městu Vídni. Oswald Pohlen proto požádal město o odkup a shodou okolností mu bylo vyhověno – úředníci se totiž obávali, aby jejich rodiny neskončili v nějakém transportu. Strach uměl plno věcí a toho nacisti také plně využívali. Poté co Oswald Pohlen získal patřičné papíry o vlastnictví pozemků, začal s plánováním svého obrovského projektu. Pohlen z prostor po těžbě žuly nechal vybudoval podzemní továrnu na tajné nacistické zbraně. Proto, aby si zajistil nepřetržitou práci a nebombardování továrny, tak na vrcholku lomu nechal umístnit koncentrační tábor Mauthausen. Součástí tohoto prostoru byl i pracovní a vyhlazovací tábor Gusen, kam se soustřeďovali z pravidla jen ti, kteří mohli pracovat. O starce, nemocné a děti zde nikdo nestál.

Tajná továrna uvnitř lomu tedy měla svou funkci, ale co s vytěženou žulou? Nacisté si hned věděli rady. Žulové bloky vážící cca 100 až 150 kg, poté, co byly vytaženy do prostor koncentračního tábora po 186 schodech smrti, byly opracovány, obroušeny a uloženy na nákladní vozy, jež směřovaly do Berlína, Norimberku, Mnichova, Vídně a dalších významných měst. A právě z těchto těžce vytěžených bloků se měly dělat chodníky poté, co nacisté vyhrají svůj boj. K tomu však nikdy nedošlo. Jen několik žulových bloků bylo použito právě společností Wiener-Graben při obnově vídeňské hlavní třídy. Podle vrchního nacistického architekta Alberta Speera měl být z žuly postaven i jeden z paláců v Norimberku – k tomu však nikdy nedošlo. Speerovi plány koncem války krachly a on se po propuštění z amerického věznění musel dát na jinou kariéru.

Vybudování koncentračních táborů u rakouských vesniček Gusen a Mauthausen však chtělo také velkou finanční podporu, o níž se měli postarat samotní vězni a židé z transportů. Lépe řečeno dvě významné banky z Německa a bývalého Československa, a to Dresdner Bank a pražská Bohmische Escompte Bank{3}. Tyto banky společně ještě před válkou spolupracovali a v době, kdy nacisté masově zatýkali židy a další problémové obyvatele, bankéři přišli na převratný nápad. Nabídli nacistickým pohlavárům založení fondů, kam směřovaly peníze vězňů z koncentračních táborů. Těmto úředníkům totiž stačilo jen rodné číslo, jméno vězně a název bankovního úřadu, kde měli peníze složené a poté už vše šlo samo – nikdo v té době nechtěl nacistům odporovat a ti, kteří jim „šli na ruku“, se měli velice dobře. Ne však ze všech fondů byly financovány vyhlazovací, koncentrační anebo pracovní tábory. Většina nacistů totiž předvídala a jen šetřila na horší časy.

Gusenský a mauthausenský tábor byl konkrétně financován z tzv. „Reinhartova fondu“ a také z Německého červeného kříže. Je zcela šokující, že ti, kteří dnes se snaží na oko zachraňovat lidské životy, kdysi dokázali i s životy lidí obchodovat. Cílem Oswalda Pohlema bylo nejdříve z Mauthausenu učinit přísně střežené vězení pro obyčejné zločince a prostitutky, to si ale rozmyslel, když mu Himmler nabídnul jinou alternativu a to zajatce z řad židů, Romů a obyčejných nepohodlných občanů. U nich měl totiž Pohlen i Himmler jistotu, že se nechají krásně zmanipulovat a nebudou jim dělat problémy, které by mohly nastat právě u zločinců. A proto dne 8. května 1939 byl tábor Mauthausen změněn z označení „pracovní“ na „koncentrační“. Práce tu probíhala také, ale už v jiném slovosledu – vězni byli k činnosti vykonávané pro Němce nuceni a za to dostávali jen trochu vody a jídla. Na druhou stranu, pokud by se jednalo o vězně, tak by stravu museli dostávat pravidelně a do zaměstnání by se hlásili. Stačilo využít jen jiného naformulování a situace v Mauthausenu mohla být odlišná.

Mauthausen společně se sousedním koncentračním táborem Gusen však nefungoval jen pro židy, Romy a nepohodlné vězně, ale i jako centrum, kam Třetí říše zasílala politické vězně. Zde byl každý vězeň označen a poté mu byl vyměřen trest – komunisté a odpůrci nacistické ideologii byli okamžitě popravováni anebo dáváni na těžké práce, při nichž umírali do několika dnů. Každý, kdo se s těmito osobami přátelil, dopadl podobně, a proto se velice často stávalo, že právě „političtí“ neměli nikde zastání.

Ostatní vězni zde zpravidla vykonávali dvanáctihodinové pracovní směny v nedalekém kamenolomu na žulu. V případě, že někdo z vězňů onemocněl anebo zeslábnul, byl okamžitě vojáky anebo tzv. „kápy“{4} přesunut do nemocnice, jíž se mezi vězni říkalo „revír“. Tento dům nesloužil jako ošetřovna i když tak z venku vypadal – byl to barák pro kompletní vyhlazení nepotřebných lidí. Ti, kteří ještě dýchali, byli použiti pro lékařské pokusy a poté spáleni v několika kremačních pecích přímo pod nemocnicí. Mnohdy se stávalo i to, že v těchto výhních skončili i živí lidé, a proto se z domu ozývaly děsivé zvuky, jak vypráví jeden z bývalých vězňů, jenž byl do Mauthausenu přivezen v roce 1945. Z počátku fungování však Mauthausen neměl svou plynovou komoru a ani spalovací pece, a proto vězni, jež nemohli pracovat, byli převáženi do 40 km vzdáleného zámku Harheim, kde byli lidé usmrcováni injekcí a poté spáleni v místním krematoriu. Ti, jež „za něco stáli“, byli podrobeni testům a poté zemřeli sami. Jakmile se však počet vězňů v Mauthausenu a Gusenu zvyšoval, tak se nacističtí představitelé vládnoucí v Rakousku dohodli o výstavbě plynové komory, mrazírny, spalovací místnosti a několika pecí umístněných pod místní nemocnicí v táboře. Ještě než byl ale tento vraždící komplex vybudován, nacisti na tomto místě vystavěli improvizovanou komoru pro 20 osob, kam se občas natěsnalo více než 45 lidí. Tato komora byla propojena velkou hadicí s tou, jež se nacházela v Gusenu a s několika nákladními vozy, jež vyráběly smrtelný výfukový plyn. Ten, kdo přežil, byl zastřelen do týla anebo zahrabán zaživa na nedalekých polnostech. Komora a pece pod nemocnicí byly dokončeny v polovině roku 1940. Celý tento komplex dokázal během jedné noci zavraždit a smazat stopy až 120 vězňů.

2.1. Sponzoři smrti

Mezi sponzory pracovního a vyhlazovacího tábora Mauthausen a Gusen nepatřila jen Německá a Česká banka, ale i řada dalších podniků, jež s nacistickými představiteli podepsala výhodnou partnerskou smlouvu. V rámci této dohody nacisti podnikatelům zapůjčovali za 10% z výdělku vězně, a poté každý podnikatel musel dát státnímu podniku slevu – tím si zajistili jednak stabilitu německé ekonomiky, tak i stravu pro své trestance.

Díky těmto sponzorům vznikly kolem Mauthausenu a Gusenu další pobočné tábory, které značně přispívaly do válečné pokladny jak říšskými markami (roční obrat byl cca 11 milionů marek), tak dolary či jinými měnami. Prostřednictvím firemního kartelu DEST byla postavena podzemní továrna v Mauthausenu, která se v roce 1943 propojila podzemním koridorem s nově vybudovanou továrnou v Gusenu, na níž přispěla společnost Steyr-Daimler-Puch. V tomto novém komplexu se začaly vyrábět nové typy stíhaček. Vyráběl se zde i Messerschmitt, ale pouze okrajově.

Mezi hlavní spolupracovníky, kteří sponzorovali tento tábor smrti, patřila fabrika na akumulátory AFA (stala se hlavním producentem baterií pro německé ponorky), německá společnost na výrobu léků a léčiv Bayer, Deutsche Bergwerks und Hüttenbau, ocelářská společnost pro výrobu obrněných tanků Eisenwerke Oberdonau z Lince, továrna na výrobu leteckých motorů Flugmotorenwerke Ostmark, závod na výrobu munice Otto Eberhardt Patronenfabrik (tato firma spolupracovala i s českou zabranou továrnou na zbraně Sellier & Bellot, jež se nacházela v Praze a ve Vlašimi), Heinkel, Porsche{5}, Messerschmitt, Hofherr und Schrenz, Österreichische Sauerwerks, továrna na výrobu dopravních prostředků PUCH, konstruktérský závod pro přísně tajné zbraně založený důstojníky SS Rax-Werke, továrna na výrobu střelných lehkých zbraní Steyr a společnost pro budování tunelů a podzemních prostorů Universale Hoch und Tiefbau v Loibl Passe. Všechny tyto společnosti se svým způsobem podílely na vyvražďování lidí v Mauthausenu. Bohužel neexistuje přesný seznam firem, jež se na sponzorování nacistů podílely – víme jen to, že některé mají své kořeny dokonce i v Československu.

Předáci těchto firem vězně používali jako otroky, a kdo odmítl pracovat pro firmu, byl automaticky za trest poslán do kamenolomu. V roce 1943 bylo stavební četě přikázáno, aby vyhloubila několik velkých tunelů a poté plochu pod gusenským táborem o rozloze 29 400 m². Celá stavba byla označena názvem „pivnice“ a na její uspořádání se spotřebovalo celkem 180 000 litrů betonu. Zjevně se jednalo o obrovský projekt. Dělníci se nikdy ve své práci nezastavili. Poté co dokončili podzemní prostor pod Gusenem, dostali příkaz k tomu, aby podobný komplex vystavěli i pod vesnicí Sankt Georgen a tu poté propojili zhruba 7 kilometrovými chodbami ve všech směrech s Gusenem a Mauthausenem. Vzniklo tak obrovské podzemní město o velikosti zhruba 400 000 m², kde se pracovalo v poklidu před bombardováním na tajných projektech Třetí říše (Horten Ho IX. (rychlost 1094 km/hod.), Haunobeu, Vril, Me 262A-1A (rychlost 1050 km/hod.), V1 (dolet 240 km), V2 (dolet 330 km), A9 (dolet 5000 km), první helikoptéra Flettner Fl282, zvukové dělo apod.){6}. V této obrovské továrně pod zemí bylo zaměstnáno přibližně 11 000 vězňů z Gusenu a dalších 6500 osob pracovalo na rozšiřování podzemního komplexu, který měl mít dle plánů až 26 pater pod zem a 300 kilometrů v průměru. Tato továrna byla schopná smontovat za jediný měsíc 1250 letadel typu Me 262 a vypravit je hned do provozu. Byla to druhá největší podzemní továrna po Dora-Mittelbau v Třetí říši.

2.1.1 Výrobní koncern Steyr-Daimler-Puch

Společnost Steyr-Daimler-Puch byla založena již v roce 1864 Josefem a Františkem Werndlem z Německa. Tato firma byla od počátku velice flexibilní, což je dosvědčeno vývinem celého podniku. Z počátku se zde vyráběly jen dlouhé střelné zbraně zvané „pušky“, které nejvíce odebíral habsburský dvůr. Později, v roce 1894, se společnost začala rozpínat do více odvětví – nejdříve přešla na výrobu kol a od roku 1915 začala společnost vyrábět automobily značky Steyr II. Tyto automobily, ač se to moc nezdálo, byly velice bytelné a rychlé – údajně měly dosahovat rychlosti až 80 km za hodinu. Se svým druhým typem Steyr II. však firma nebyla moc spokojená, a to i přesto, že byl stroj excelentní. O rok později firma vyrobila impozantní a luxusní vůz, který měl objem nádrže 1,5 l a honosil se názvem Steyr XII. Jeho rychlost měla dosahovat již 110 km za hodinu. Do roku 1933 se podnik postavil do čela celého Německa a to právě byla ta osudná chyba. Představitelé této obrovské výrobní skupiny se v roce 1933 zapsali k NSDAP a za čas se stali i důstojníky SS. Tím pádem nacistická ideologie ovládla největší společnost nacházející se v Německu. Mezi vrchní představitele v meziválečném a válečném období patřil Georg Mendl (1927 – 1969, oženil se a měl dva syny, kteří žijí dnes v Německu), jenž byl zastáncem toho, že by vězni z koncentračních táborů měli pracovat pro árijce. A také toho velice využíval. Svou pozornost zaměřoval Mendl nejvíce do Mauthausenu, odkud vězni museli pravidelně chodit dlouhé cesty do Steyeru, kde se nacházela poboční továrna Steyr-Daimler-Puch. Vězni často cestou padali únavou a podvýživou a Mendlovi zástupci je poháněli ocelovými tyčemi, s nimiž občas nebohé ubožáky mlátili na cestě do továrny anebo zpět do tábora.

Dne 5.1.1942 Mendl napsal žádost veliteli SS jednotek Ernstu Kaltenbrunnerovi, který v té době velel v Rakousku, aby vytvořil mauthausenský pobočný tábor poblíž města Steyr. Důvodem však nebyl soucit s vězni, ale to, že se zvýší produktivnost firmy až o 100%. Kaltenbrunner tedy žádosti průmyslníka vyhověl a u středověkého města nechal vystavět pracovní tábor pro 2000 dělníků, který se stále doplňoval lidmi přímo z Mauthausenu. Společně s Mendlem, vězňů ze Steyeru a Mauthausenu začaly využívat i jiné koncerny, jako například Mercedes-Benz, Man (současný výrobce kamionů) a Porsche. Představitelé a majitelé těchto poboček se velice přátelili s nacistickými špičkami a dokonce i s Mendlem, jenž jim doporučil, jak se „správně využívají vězni z tábora“.

Obyčejný člověk by si myslel, že právě tito nacisté, kteří svou rukou zavraždili stovky vězňů, skončí stejně jako ostatní u norimberského procesu, ale tak se bohužel nikdy nestalo. Mendl po válce zůstal ve vedení a celou společnost po roce 1946 převedl do nového výrobního procesu. V Steyr-Daimler-Puch se začalo pracovat na dieselových motorech pro automobily a autobusy právě pro bývalé partnery Mercedes-Benz, Man a Porsche. Výrobní koncern Steyr-Daimler-Puch se dokonce v roce 1947 stal společníkem automobilky Fiat, které dopomohl dokončit několik prototypů. Dokonce automobil značky „Fiat 1100 E“ se původně jmenoval „Steyr 2000“.

V roce 1959 společnost Steyr-Daimler-Puch začala vyrábět především terénní vozy značky Hafling, Pinzgauer, Fiat Panda, Mercedes-Puch G a od roku 1979 vůz značky Mercedes G-Class. K automobilům se samozřejmě připojili také i motocykly, skútry a traktory. Největším odběratelem této firmy se staly Spojené státy americké. Zvláštností na této firmě je také to, že civilisté zde začali být zaměstnáváni až od roku 1947, kdo tedy dva roky po ukončení II. světové války v továrnách v Německu a Rakousku pracoval? Nejspíše to byli vězni, jimž předáci nabídli pracovní smlouvy, které oficiálně začaly platit až od roku 1947 – což je tedy velice nepochopitelné.

V roce 1987 se firma Steyr-Daimler-Puch dostala do problémů. Nový generální ředitel, který se dostal do funkce v roce 1969 byl nucen rozprodat a zrušit továrnu v Rakousku. O koupi Steyr-Daimler-Puch se postarala italská společnost s fašistickými válečnými styky Piaggio & CSpA, jenž zajistila to, aby firma ve Steyeru nezanikla. Steyr-Daimler-Puch si tak znovu získala své jméno a ještě více utvrdila své výrobky na světovém trhu. Steyer společně s Italy se tak vrhnul na výrobu jak automobilů, tak i traktorů. Na druhou stranu německá mateřská část koncernu pokračovala ve svém výrobním plánu až do roku 1990 – od tohoto roku začala německá společnost Steyr-Daimler-Puch vyrábět i vznětlivý motor.

V roce 1998 si německá část vzpomenula na válečná léta v době II. světové války a začala vyrábět vynikající vojenské automobily, které se velice zalíbily Američanům a ti v roce 2003 všechny akcie firmy Steyr-Daimler-Puch odkoupily. V současné době spadá tato historická společnost do americké firmy General Dynamics, která je součástí ministerstva obrany v USA.

2.1.2 Farmaceutická firma Bayer AG

Bayer AG se stala nejvýznamnější agrochemickou a farmaceutickou společností, která byla založena již v roce 1863 v německém městě Barmen{7}. Firma Bayer AG se z počátku zabývala produkcí bylinných preparátů. S vývojem času se podnik začal věnovat výrobě chemikálií, humanitních a veterinárních léčiv, jejichž účinnost si nejvíce prověřili během II. světové války. Léky a chemikálie se testovaly mezi lety 1933 – 1939 na nemocných lidech a mezi lety 1939 – 1945 přímo na vězních z koncentračních táborů. Ne však všechny případy končily dobře. Lékaři sledovali podrobně vedlejší účinky a ty zapisovali, jakmile někdo zemřel anebo prožil těžký stav křečí byl automaticky podroben pitvě, a to i zaživa, aby se zjistilo, co bylo příčinou. Dnešní lékaři o starých lécích už nemusí moc pochybovat – otestovala je totiž celá řada nebohých vězňů. Někteří přežili a jiní ne.

Firma Bayer AG svou funkčnost po roce 1945 neukončila, ale rozšířila. Přidružila se pod společnost BASF a Syngenta, které jsou známé ve světě svou produkcí pesticidů. V roce 2008 farmaceutický koncern investoval do obchodu s GMO a dostal se do velkých problémů. Pomohla mu až investice americké banky. Díky finanční injekci Bayer AG nezkrachoval a brzy se dostal do vedení. Za krátký čas se mu podařilo prosadit s novými výrobky a to v potravinářském průmyslu – své produkty v současnosti Bayer AG dodává do firem jako Podravka-Lagris, USA Easy Cook, St. Bernard Easy Cook, Marks & Spencer, Migros a Coop. Součástí těchto potravin je geneticky upravená rýže „LL RICE 601“, u níž bylo zjištěno nízké procento radiace.

2.1.3 Deutsche Bergwerks und Hüttenbau GmbH

GmbH anebo také DBH je společnost zabývající se výstavbou důlních komplexů, která byla založena v roce 1939 a to prostřednictvím mauthausenského a gusenského koncentračního tábora. Firmu nezaložil nikdo jiný než SS-mani, ale vedoucí místa zde zaujali vyvolení inženýři z řad vězňů, jimž se dostalo dobrého zacházení a částečné svobody. Tato společnost se díky levné pracovní síle z koncentračních táborů brzy rozrostla a začala stavět podzemní továrny a další komplexy jak v Evropě, tak i v jiných částech světa.

V roce 1945 ale vše ustalo – někteří inženýři (ti, kteří věděli příliš) byli povražděni a zbylo jich jen malé množství. Tito poslední vyvolení byli začátkem května 1945 odvezeni do Spojených států amerických, kde měli údajně pracovat na dalších podzemních projektech. Ač se to zdá neuvěřitelné, tak společnost GmbH stále existuje a plní svou původní funkci – staví podzemní komplexy pro těžbu různých surovin anebo inženýři GmbH pracují na utajených zakázkách světových vlád.

2.1.4 Eisenwerke Oberdonau

Slévárenský koncern Eisenweke Oberdonau vznikl díky spojení dvou oceláren z Německu a z Rakouska v době tzv. anšlusu Rakouska. Díky tomuto aktu tak měla rakouská strana velké štěstí neboť by jinak zkrachovala – majitel rakouské slévárny totiž veškerý kapitál firmy rozházel při sázkách na dostizích. Poté, co firmu převzal jeho syn, už rakouská ocelárna začala krachovat. Němci svým přátelům z Rakouska nabídli pomoc a za to si vzali jen 20% podíl ze zisku. Jak však historie pomalu postupovala kupředu a z ředitelů společností se stali převážně SS-mani, tak obě slévárenské společnosti museli po roce 1938 odevzdávat do společné státní kasy buď 30% z výnosu, anebo přispívat na chod II. světové války svými produkty. Nejschůdnějším krokem pro firmu však bylo dotovat válku a to přímo ocelí, proto tento mezinárodní koncern mezi lety 1938 – 1945 zcela dobrovolně přispíval na výrobu tanků, letadel a i tajných zbraní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mračna na Mauthausenem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.