Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků *

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcera Jidášova *

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Copyright © 2007 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.

GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

(www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Jon Sullivan

ISBN 978-80-7398-717-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-718-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

DRAMATIS PERSONAE

PŘÍTOMNOST

Theresia „Sia“ Sarkowitzová

Emma a Elena Karkovy

Harm Byrne: těžký zločinec

Jeoffray Charles Wilson: jeho komorník

Kevin O´Malley: antikvář

Eugeen Cardeerie: náměstek ředitele muzea v King´s John Castle

Jonathan Smyle: hlídač v muzeu

Louis hrabě de Morangiès

MINULOST

Tanguy Guivarch: sběrač rákosu v Brière

Mariette Guivarchová: jeho matka

Gurvan a Pierrick Guivarchovi: jeho bratři

Gwenn Martinová: Tanguyho snoubenka

Albert Pirot: dědeček Tanguyho

Charlotte Pirotová: jeho žena

Malo: lupič

Frèraud: lupič

Arnot: lupič

Szomor: obyvatel Brière

Sandrine Carnasseová: pastýřka

Natalie Darnotová: selka

Claude: pastýř

Anjanka: upírka

Claude Penchenat: medikus

Dominic de Marat: lupič

Frèderic: lupič

Santo: lupič

de Launay: velitel Bastily

Charlene de Launay: jeho dcera

markýz de Sade: světák a požitkář

Marie de Flesselles: příslušnice buržoazie

Isabeaux a Isabelle de Flesselles: její dcery

hraběnka de Winter, markýz de Savoy a markýz de Raton: šlechtici a roajalisté

Pierre-Charles hrabě de Morangiès, markýz ze Saint-Alban, rytíř de Saint-Louis a bývalý generálporučík Jeho Veličenstva: šlechtic

Jean-Franҫois-Charles II.: jeho vnuk

Louis a Alphonse: pochopové hraběte

Lýdie Metunová: upírka (dcera Jidášova), bývalá baronka v cognatiu

Marek Illić: upír (syn Jidášův), baron v cognatiu

Rubin: upír (syn Jidášův), baron v cognatiu

Octavius: upír (murony)

Ignác: upír (nex)

Vanja: upírka (murony)

Jussep a Hossein: upíři

Gregorius: upír (požírač)

Estelle: děvečka

Vignon: kramář

Charles Brieux: stavitel lodí

ZVLÁŠTNÍ DRUHY UPÍRŮ

Kromě obyčejných upírů existují zvláštní druhy, vyznačující se nezvyklými vlastnostmi, silnými stránkami a slabinami.

Děti Jidášovy mají vždy zrzavé vlasy a zabíjejí své oběti jediným kousnutím. Nemohou překročit žádnou viditelnou tekoucí vodu. Špičaté, ostré předměty nade dveřmi nebo okny domu jim brání ve vstupu.

Zato jsou rychlejší, silnější, hbitější a pohyblivější než normální lidé. Mohou svěsit spodní čelist jako had a jejich špičáky dosahují délky a tloušťky malíčku.

Povětšinou se starají o své vlastní záležitosti a nechávají lidi na pokoji – ledaže potřebují pokusné králíky pro výzkum nebo jejich touha po krvi příliš zesílí. Zpravidla zabíjejí všechny ostatní upíry – vyvrhele, spodinu – na které narazí.

Viesczy je dítě čarodějnice a vlkodlaka s ďáblem nebo démonem.

Tito upíři se dokážou proměnit v hada nebo rysa, létat, učinit se neviditelnými a vytvářet osobní nemoci, vázané na člověka.

Reagují na křesťanské symboly, které je ovšem nedokážou zabít. Mohou je polapit čarodějové a dampíři (děti upírů).

Jsou vskutku agresivní a coby oběti upřednostňují muže, jimiž se také rádi nechávají obšťastňovat.

Tenjacové vznikají pomocí kapky prokleté krve, která skanula v noci na hrob oběti, nebo díky nekrofilii; osoba, která se provinila, se stává upírem.

Přinášejí sny plné nočních můr i rozkoše. V těchto snech mohou udělovat svým obětem rozkazy, které tyto po procitnutí nevědomky vykonávají.

Objevují se také v podobě můr a pavouků a v lidské formě jsou viditelní jen pro svou oběť. Nebo pokud si to přejí.

Nenávidí kostelní zvony, reagují na silně vonící koření a pach zelených rozdrcených ořechových skořápek. A nejsou moc silní.

Nexové vdechují svůj zkažený dech do úst člověka a způsobují mu smrt morem. Mají rozdrásané rty, což je dáno jejich dlouhými, jako jehla ostrými zuby. Mohou se proměňovat v tmavé motýly, ošklivé psy nebo kočky. Jejich dech vyvolává kromě moru také další zhoubné choroby. Mohou ovšem podlehnout vlkům a černým psům.

Tito upíři upřednostňují vlastní teritorium a rádi vydírají lidi. Pokud jim lidé nesplní jejich přání, postihnou je nemocí.

Murony je čarující upír, seskupující se do kroužků. Ženy mají suchou pokožku a velmi syté zbarvení, muži se vyznačují pleší a pronikavýma, pichlavýma očima.

Tito upíři dokážou kontrolovat déšť a oloupit krásku o její půvab, který pak prodávají v amuletech; umí také krást životní energii a přenášet ji na jiné živé bytosti. Murony je ovšem náchylný k otravám čarodějnicí.

Jsou zdrženliví, ovšem podnikaví a díky svým schopnostem vydělávají spoustu peněz.

Umbrové jsou stíny mrtvých mužů, kteří za života napáchali mnoho zla a získali své schopnosti odměnou od ďábla.

Vyznačují se mimořádnou silou, dokážou plivat oheň a proměnit se ve vlkodlaky. Není z nich vidět víc než černá silueta. Nerozmnožují se kousnutím, nýbrž zásahem zla. Kromě toho nežijí příliš dlouho. Jsou výjimečně agresivní, bloudí po okolí a naslepo běsní.

Požírači jsou zvláštní variantou; nejsou pravými upíry v klasickém slova smyslu. Leží v hrobě a sami si ohryzávají maso z těla. Dokud tak činí, umírají nejprve jejich příbuzní, pak přátelé a nakonec i zbytek vesnice. Nemusí vyrážet na lov za krví.

ŽALOZPĚV I

O všechno jsem se připravil, sám se o to

oloupil.

Žádná šelma nedokáže zasadit takové rány a

tak zmrzačit jako já. Mé štěstí je nenávratně

ztraceno. Rozsápáno na kusy.

To krásné, dobré a čisté v mém neživotě

už neexistuje.

Ale nenesu vinu za to, co jsem udělal.

Neboť mé jednání nepodléhalo mé kontrole.

Má podstata se dvakrát změnila, s každou mou smrtí.

Ale znám tu ženu, tu, jež nese zodpovědnost,

skutečnou pachatelku, která ze mě učinila oběť těchto sil,

místo aby mě před nimi uchránila.

Teď jsem ji nalezl.

Konečně jsem ji nalezl!

A ukořistím to, na čem z celého srdce lpí, aby cítila totéž utrpení,

jaké jsme pociťoval i já!

Než zahubím i ji…

PRAETERITUM

8. leden 2008, Německo,
Sasko, Lipsko, 1.45

Východoněmecká zima umí být studená.

Velmi studená.

Nebe bylo průzračně jasné a poseté hvězdami, ulicemi se proháněl mrazivý vítr a vířil čerstvě napadaný sníh.

Ještě před několika dny by žádný obyvatel Lipska nevěřil, že teploty tak klesnou.

Globální oteplování? Ani náhodou! A to by si ho teď člověk i přál. Sia si maličko vyhrnula rukavici a podívala se na hodinky. „Ještě patnáct minut,“ obrátila se na Jochena, svého kolegu.

Stáli u schodiště vedoucího dolů na vnitřní nádvoří Mořicovy bašty a společně dbali, aby se do podzemních cihlových prostor dostali jen alespoň trochu střízliví a pokojně působící návštěvníci.

Stará sklepení byla tím jediným, co z pevnosti zbylo. Vítězoslavně sem vtáhla gastronomie a proměnila členité prostory s původními spojovacími chodbami ve velmi oblíbené místo. Konaly se zde nejrůznější akce. Fakt, že stavba kdysi měla sloužit obraně, upadl v zapomnění. Nikdo, kdo se na tanečním parketu oddával rytmu hudby nebo seděl ve výklenku a popíjel pivo, nemyslel na obležení, válku a smrt.

Časy se mění. Sia byla svědkem toho, jak se mění časy i lidé.

Prudký vítr lomcoval dopravními značkami stojícími o několik metrů dál. Umělohmotné plachty na lešeních blízkého staveniště hlasitě pleskaly, signální zařízení se s rachotem převrátilo.

Musí být taková zima? Tepelný zářič, pod nímž stáli, kolem sebe se syčením a prskáním rozléval špetku tepla. Sia zvedla zrak. Kov kolem nesčetných plynových plamínků žhnul. Člověk by myslel, že to vzdají.

„Můžeš jít,“ nabídl jí Jochen. „Dneska už nepřijde nikdo, kdo by dělal problémy.“ Na důkaz svých slov kývl k liduprázdné ulici, kde na hosty čekaly jen dva osamělé taxíky.

Zamrazilo ji při pomyšlení, že bude muset jet domů na motorce. Pokud možno co nejpomaleji. Vysoká rychlost, kterou ze sebe dokázala dostat její nepřiškrcená Hayabusa, nebyla v zimě k ničemu. Pěkně se povleču. „Zůstanu, Jochene. Člověk nikdy neví. “ Strčila si ruce do kapes černého koženého kabátu. „Možná se oteplí.“

„Ty a ta tvoje motorka. V takovém počasí jezdi tramvají.“ Jochen si zapálil cigaretu a střelil po ní pohledem. „Jo, já vím. Kouření může zabíjet,“ řekl a vyfoukl kouř.

„Kouření zabíjí,“ odsekla a odtrhla mu cigaretu od rtů. „Když už potřebuješ nikotin, kup si pár náplastí. Nebo žvýkej žvýkačku.“

„To není totéž,“ zabrblal a lítostivě sledoval, jak Sia drtí cigaretu podpatkem. Poslední žhavý zbytek se syčením pohasl v prašanu.

„Protože ti pak nesmrdí z pusy?“ zeptala se posměšně.

„Moc vtipné, paní Sarkowitzová.“ Kajícně se usmál. „Máš pravdu.“

„Vím, že si zapálíš, jakmile odtud vytáhnu paty. Proto ses mě přece chtěl zbavit, ne?“ Zasmála se. „Pokud budeme mít společně službu, nedovolím ti kouřit.“ Dloubla ho do boku. „Kromě toho jsi tak báječně agresivní, když nedostaneš nikotin. Dokonale se to sem hodí.“ Sia si upravila na zrzavé kštici tmavou vlněnou vojenskou čepici se štítkem; sluneční brýle připomínající svářečské měla za nožičku zaháknuté ve výstřihu svetru.

Poslední zaprskání a zářič zhasl. Horký kov tiše tikal. Chladl.

„Do prdele,“ okomentoval to Jochen. „Přinesu další plynovou láhev.“ Seběhl schody.

Vítr ztratil sílu, jako by se cítil být v souboji se zářičem vítězem. Bitva byla dobojována.

Aspoň něco. Sia zabloudila pohledem k budově rozhlasové stanice MDR, která se tyčila k nebi hned vedle Mořicovy bašty. Vysoko nahoře poblikávala drobná světýlka, která jako by chtěla soutěžit s hvězdami.

Hvězdy. Myšlenky se jí zatoulaly.

Kdysi, stejně jako mnoho jiných lidí, věřila, že duše odlétá po smrti nahoru do nebe, k andělům.

Zrovna dnes vyprávěla to samé jednomu malému chlapci. Kalle, jedenáct let, bystrá hlava. Plný nápadů, co všechno jednou vynalezne a udělá, a taky plný rakovinových buněk. Leukémie.

Nebi a andělům byli Kalle i jeho snění o budoucnosti lhostejní. Nejtvrdší lekce jejího dosavadního života zněla: Nedokáže ovlivnit všechno, co se děje, ať už sama nebo s pomocí ostatních. Nepomohou ani její mimořádné schopnosti, které jí byly dány do vínku.

Věděla, že se Kalleho život chýlí ke konci, i když prognózy byly dobré. Za tři dny měl být propuštěn a ona se stále nepřiměla, aby ošetřujícímu lékaři něco naznačila. V tomto případě ani nemělo smysl mluvit s Kallem a jeho rodinou o blížící se smrti. Vzhledem k dobrým výsledkům z laboratoře by tomu neuvěřili. A lékař by to nedokázal racionálně vysvětlit, i když by dobře věděl, že je hoch ztracen. V nemocnici považovali Siu za neomylnou zvěstovatelku smrti. Pokud nahlas vyslovila, že nějaká osoba zemře, pak se tak také stalo. Lékařský personál to akceptoval a její umění nezpochybňoval.

Neboť Sia cítila smrt.

Nebyl to zrovna omamný, obšťastňující dar. Navzdory veškeré fascinaci jí toto poznání často způsobovalo bolest, hlavně v případě dětí. Přitom na jejich smrti nenesla sebemenší vinu, ani ji nemohla zabránit. Pro bytost, která byla současně potrestána i požehnána nesmrtelností, představovala smrt cosi zvláštního.

Stejně si na to nikdy nezvyknu. Dýchla si na rukavice, aby zastavila lezavý chlad.

Kromě toho ovšem v posledních staletích přinášela smrt až příliš často sama: zuby a rukama, dýkami i jinými zbraněmi. Nevinným stejně jako vinným.

Život po jejím vlastním dožití kdysi probíhal razantně, dramaticky, bohatě a tragicky, aby se nakonec na mnoho desetiletí dostal do klidnějších vod.

Pak se před několika týdny objevil Marek. Marek, její nevlastní bratr a úhlavní nepřítel, se přikradl ze své rozpadající se říše na východě. Dostihla ji minulost. Dostihly ji děti Jidášovy.

Ve městě kvůli tomu došlo k úmrtím, Sia na sebe přitáhla pozornost policie. Její život byl náhle hrozně komplikovaný. Pomocí stejně hrozně komplikovaných lží a úplatků nakonec od sebe dokázala pozornost úřadů odvést. Korupce existovala dokonce i v pořádkumilovném Německu. A ona netoužila vidět zatykač se svou podobenkou.

Zamrazilo ji. Je po všem. Všechno je v pořádku a vyřízeno.

Přesto si přísahala, že opustí svůj běžný život strážkyně umírajících v nemocnici a členky ochranky. Brzy. Nezbytné přípravy už byly v plném proudu.

Příležitostných nezákonných soubojů v ringu se už Sia musela vzdát, i když jí z nich tekly peníze. Mohla tam vypustit páru, dopřát si svou dávku adrenalinu. O jeden důležitý zdroj příjmů méně.

Když mi začnou docházet eura, budu snad muset přepadnout banku. Ušklíbla se. Lákavá představa. Kdo by mě mohl zastavit?

Hodiny na radnici a na kostelích odbily čtyřikrát, hned poté třikrát.

Je čas jít. Potřebovala ještě pár dárků pro své výjimečné přátele, dívku a její mladou matku. Přičemž „přátelé“ nebyl ten správný výraz. Existoval mezi nimi příbuzenský vztah, o němž věděla jen Sia. Už celá léta je obě sledovala a bděla nad nimi.

Příbuzní si pomáhají. A tak se Sia postarala, aby otravný, násilnický exmanžel mladé matky neobvyklým způsobem navždy zmizel: Přivolala blesky a proměnila ho přímo na ulici v kouřící uzlíček.

Silný blesk člověka uvaří, promění mu vodu v těle v páru a spálí mu pokožku, přetíží jeho citlivé synapse tisíci volty. Někdy mu vzplanou vlasy a šaty.

Protože ale člověk může zásah bleskem klidně přežít, nezůstávala Sia u jediného úderu. Lightning never strikes twice, říkalo jedno britské přísloví. Pokud se zdržovala někde poblíž, udeřil vždycky tolikrát, kolikrát chtěla. Tato část přírody ji poslouchala. Jako Jidášova dcera toho mohla dokázat a napáchat víc než obyčejný upír.

Ten chlap byl mizera. Tak senzační odchod si ani nezasloužil.

„Odcházím,“ oznámila Jochenovi, který právě vycházel po schodech a vlekl láhev s plynem. „Počkej s tou cigaretou, aspoň dokud neodjedu. A buď s tím plynem opatrný. Jinak je kouření ještě smrtonosnější, než uvádí ten slogan na krabičce.“

„V tom případě by aspoň seděl,“ opáčil Jochen s úsměvem. „Hezký večer.“

Prošla kolem něj a sešla dolů do sklepení, které jí připadalo tropicky horoucí. Vedle šatny pro hosty se nacházel malý skladovací prostor pro personál. Vzala si batoh, vyšla vedlejším vchodem z Mořicovy bašty a došla do příčné ulice, kde na ni čekala její Hayabusa.

Co jim přinesu? Smetla ze sedadla sníh, stáhla si čepici hlouběji přes uši a nasadila si svářečské brýle, aby si během jízdy chránila oči před prouděním vzduchu. Přilbu nenosila. Věděla, že nepřijde o život při nehodě na motorce. Uvidíme, co bude na benzinkách. Nebo něco koupím až zítra.

Zatímco Sia nasedala a strkala klíč do zapalování, připomněla si, že si musí brzy obstarat nový průkaz.

Markův příchod změnil nejen její život, ale také vztah k minulosti.

Přiznala si, že je dcerou Jidášovou, a odmítla dál popírat svůj původ. Vlasy jí teď zářily temně zrzavým odstínem, už si je nebarvila načerno. Její kolegové v práci si mysleli pravý opak: Podobně intenzivní ryšavou nikdo z nich nepovažoval za pravou.

Zůstávala ta záležitost s krví. Jako upírka ji musela a chtěla pít, ale bez velkého rozruchu, prosím.

Proč pracuju v nemocnici? V lednicích tam ležela potrava, dobře vychlazená a roztříděná podle krevních skupin. Obstarávat si tímto způsobem jídlo nebylo zrovna originální. Ale bylo to efektivní. A snadné.

Na internetu samozřejmě existovaly různé stránky lidí, kteří se nabízeli coby dárci krve pro upíry. Najít je na síti bylo velmi snadné. Nejpoužívanější výraz pro tyto lidi zněl Black Swans, černé labutě. Ale zdálo se jí to příliš nebezpečné. Přesto jí podobné nabídky uváděly v úžas. Víra v její druh dosud nevymizela.

Siiny myšlenky se vrátily zpět k přípravám na nový život. Na samém vrcholu seznamu stál průkaz totožnosti, i když se až dosud snažila nervy drásajícímu jednání s policií vyhnout. Potřebovala novou identitu. Bude se cítit líp.

Jitka.

Upřeně hleděla na Hayabusu. Toto jméno jí dala v roce 1670 matka, a tak se chtěla co nejdříve zase jmenovat.

Jitka ze Schwarzhagenu.

Toto příjmení ponese v upomínce na muže, kterého upřímně a z celého srdce milovala. Jako jediného za svou dlouho existenci.

Opatrně se rozjela.

Počasí jí připomnělo starou vlast, kde bývaly zimy ještě mrazivější. Sedmnácté a osmnácté století mělo po ruce minusové teploty, na které už moderní lidé vůbec nebyli zvyklí.

Zima upírům nebránila, aby se vydávali na lov kořisti. Lidé se před nimi uchylovali do domů jako dobytek do stájí. Dostat se ke krvi nikdy nebylo snazší.

Dobytek. Vzpomněla si na pokusy prováděné Jidášovými dětmi. Na lidech i na ostatních upírech, ve kterých viděli jen méněcennou spodinu. Elitářské, arogantní shromáždění upírů s vymyšleným rodokmenem, které se považovalo za něco lepšího.

Dozajista disponovali většími schopnostmi než obyčejní upíři. Každá dcera Jidášova a každý syn Jidášův překonávali ostatní vampýry v rychlosti a prudkosti, zabíjeli své oběti jediným kousnutím. Sia dokázala rozpoutat bouři a kontrolovat blesky a spoustu dalších věcí.

Ale v posledku nebyla lepší.

Jen jiná.

Sia projížděla předepsanou rychlostí padesát kilometrů za hodinu, často i pomaleji, spícím, zasněženým městem, v němž už tak dlouho žila. Svým městem.

Zima rychle zmrazila každý klíčící náznak sentimentality, která by se jí jinak při pohledu na bíle poprášené budovy určitě zmocnila. Motivy pro malíře, fotografy a snílky, ale dozajista ne pro motocyklisty, jimž foukal do tváře drsný protivítr.

Terén byl zákeřný. Lepší přilnavost zimních pneumatik nezbavovala Siu nutnosti jet obezřetně. Hlavně tramvajové koleje, na kterých se rychle tvořila vrstva ledu, představovaly pro ni i Hayabusu nebezpečí. Opravy byly nákladné, nové šaty ne zrovna laciné.

Sunula se vpřed, ke svému novému bytu. Kvůli Markovi musela své staré bydlení opustit: Mrtvola, litry krve v pokoji a velké nasazení ze strany oddělení vražd se postaraly o to, že jí dal pronajímatel po skončení předběžného vyšetřování výpověď. Předvídavost Siu přiměla, aby si už dávno předtím našla druhý úkryt. Opatrnost se jí vyplatila.

Nevlastní bratr mi to pěkně nadrobil.

Před křižovatkou zpomalila.

Za chvíli budu doma. Sia zapnula blinkr a zahnula – když vtom ji zezadu zachytily dva silné reflektory a o pár vteřin později se kolem prohnal bílý VW Tuareg. Až příliš rychle na centrum města a hlavně až příliš rychle na panující počasí.

Vír jí zacloumal šosy kabátu, instinktivně vtáhla hlavu mezi ramena. Idiot! Jak může …

V příští chvíli těsně kolem ní proburácelo neosvětlené černé Porsche Cayenne.

Levé vnější zrcátko minulo její spánek jen o několik málo centimetrů, zadní blatník lehce škrtl o přední kolo motorky a zasadil Hayabuse nečekanou ránu, kterou Sia pouze s námahou vyrovnala. Normální žena by nedokázala stroj udržet. Hned poté ji zahalil bílý oblak. Rozvířený vítr způsobil, že zmizela v záplavě vířících krystalků. Nezřetelně zahlédla na poznávací značce M.

Zatracený… „Kreténe!“ vykřikla za ním. Nepochybovala o tom, že řidič musel zaslechnout náraz, přesto nezastavil. Policie by se při pronásledování chovala jinak… Takže se nedobrovolně stala svědkyní – ale svědkyní čeho? Neviděla už někdy předtím tohle černé porsche s mnichovskou poznávací značkou?

To zjistím! Přidala plyn a vystřelila vpřed, silou a obratností stroji bránila, aby nevybočil z dráhy.

Zamířila za širokou zádí Cayenne. Jeho řidič očividně dobře věděl, jak se neosvětlený a na ledu a sněhu řítit ulicemi města.

O závod mezi dvěma naprostými idioty nejde. Řidič porsche si zjevně udržuje odstup. Přizpůsobila se jejich rychlosti a také vypnula reflektor. Upíří oči si vystačily s malým množstvím světla. Řítit se na dvou pneumatikách bez hřebů a s výkonem stroje přes dvě stě koní, to vyžadovalo mimořádnou schopnost udržovat rovnováhu. V každé zatáčce dokazovala své umění.

Sia zašilhala po ukazateli rychlosti. Osmdesát sedm kilometrů za hodinu. Ještě neměla strach, ale nebylo to jen tak, při tom, jak porsche projíždělo křižovatkami, úmyslně se otáčelo a znovu zkušeně dupalo na plyn. Řidič Tuaregu ovládal svůj vůz stejně dobře. Sia musela provádět podobné manévry, pokud je nechtěla ztratit.

Bílé auto dojelo k památníku Bitvy národů, zahnulo a zamířilo k bráně Jižního hřbitova.

Porsche okamžitě zajelo na stranu a zabrzdilo.

Navedla Hayabusu na chodník pod ochranu malé zaparkované dodávky. Hřbitovy jsou za normálních okolností moje specialita. Hlavně v tuto denní dobu. Teď teprve chtěla vědět, co se to tu děje.

Před Tuaregem se otevřela brána, auto vjelo dovnitř a zmizelo jí z očí.

Odstavila motorku, posunula si brýle na čelo a mohutným skokem ze stoje se přehoupla přes vysokou hřbitovní zeď.

Zatím netušila, jestli zasáhne. Možná přenechám tento úkol řidiči či řidičce porsche.

Bílé auto pomalu ujíždělo po široké cestě k souboru budov se smuteční síní a výdejnou uren a pak zabočilo doleva, vzápětí zase prudce doprava.

Podívejme. Takže ke krematoriu. Rozhlédla se, jestli se v areálu nepohybují krátce po třetí hodině ranní nějací lidé.

V domku vedle brány svítila studeným světlem slabá lampa. Sia lehce klepla na tlumenou LED svítilnu. V domku se pohybovala postava a zdálo se, že telefonuje. Tu a tam ozářil mužovy rysy displej mobilu.

Vtom se přes bránu mihla bílá silueta, neuvěřitelně rychle proběhla kolem strážného, aniž by si jí ten všiml, a rozběhla se po cestě ke krematoriu.

Vida. Tady někdo pořádně trénoval. Následovala stín s určitým odstupem, aby na sebe neupozornila.

Před ní běžel vysoký muž. Velmi atleticky stavěný, úplně zahalený do maskovací bílé a zjevně nepotřebující obléci si bundu nebo kabát. Na široké dolní části zad se mu rýsovalo dvojité pouzdro, v němž vězely dvě pistole. Na hřbetě se mu pohupoval závěs krátkého meče; tvář a vlasy zakrývala světle šedivá maska.

Meč, ruční palné zbraně, maskovací oděv – buď je to profesionální zabiják, nebo šílenec. Lehký pach, který po sobě muž coby jemnou stopu zanechával v ledovém vzduchu, Siu zarážel. Tak není cítit žádný normální člověk.

Cestu mu ukazovaly stopy po pneumatikách Tuarega, které nebylo v čerstvém sněhu obtížné sledovat. VSTUP JEN PRO ZAMĚSTNANCE MĚSTA, stálo na ceduli vedle brány. Sia muže následovala a krátce si prohlédla spoustu zanechaných otisků. Odhadovala, že terénní vůz tudy projížděl už několikrát.

Běžela dál a po několika metrech uviděla vůz, jak stojí s otevřenou kapotou na jakémsi dvoře. Za volantem někdo seděl a přehraboval se v příruční přihrádce.

Míří ke spalovacím pecím. Sia viděla, jak se bíle maskovaný muž plíží stíny k autu. Nezpůsoboval takřka žádný hluk, navzdory svalnaté postavě se pohyboval velmi mrštně. Nedělá to poprvé. Hodí se to k jeho mundúru. Její zvědavost rostla spolu s hněvem. Co to provádíte v mém městě? A kdo jste?

Maskovaný muž se přikrčil vedle dveří pro řidiče a lehce zaklepal na sklo.

Sia viděla, jak se za okýnkem rýsuje hranatá tvář. Muž se snažil v okolí něco rozeznat a nakonec stočil zrak dolů, vedle Tuarega.

Zakuklenec se bleskově zvedl z úkrytu. Oběma pěstmi vyrazil tabulku a udeřil řidiče do úst a do nosu; muže zasypalo roztříštěné bezpečnostní sklo. Než stihl odletět silou nárazu dozadu, popadl ho maskovaný útočník za vlasy a surově ho vytáhl otvorem ven. Tam ho srazil na zem a brutálně mu dupl na krk, takže mu rozdrtil ohryzek. Aniž by se zarazil, obkroužil Tuarega, krátce nakoukl do otevřené zádi a pokračoval ke krematoriu. V běhu tasil krátký meč a pistoli.

To bylo… efektivní. Ten mládenec by se zamlouval pořadatelům tajných soubojů.

Sia se vynořila z úkrytu. Proběhla kolem mrtvého, který upíral prázdný pohled k hvězdnatému nebi. Z úst mu vytryskla krev a potřísnila mu rty a bradu, ze hřbetu nosu trčely úlomky kostí. Roztříštěný ohryzek jí připomínal zploštěnou lepenkovou rouru.

Podle všeho má ten mladík na ty týpky pěkný vztek.

Neprošacovala mrtvému kapsy. Chtěla být svědkem toho, co se stane, až její bílý rytíř narazí na posádku Tuarega.

Nebo jsi ty ten zlý, a ti druzí jsou ti hodní?

Pravděpodobnější bylo, že se jednalo o darebáky vyřizující si účty. Ale byli to darebáci s naditými peněženkami. Tuarega ani Cayenne si nemohl dovolit každý.

Zachytila dva druhy krve – čerstvou a starou. Čerstvý pach pocházel od řidiče. Staršího si všimla cestou, linul se z terénního auta, a to znamenalo jediné: Převáželi v něm něco zkrvaveného.

Náhle ucítila kouř a zvedla hlavu. Z pravého komína na střeše krematoria stoupal dým. V jedné z pecí někdo zatopil.

A je to tady! Sia vešla do budovy a neustále se přitom řídila slabou září a vůní čerstvé krve, která ulpěla maskovanému muži na podrážkách.

Ke zvědavosti a vzteku se přidružilo vzrušení: Pach krve probouzel její žízeň, její touhu.

Zavrčela, rozevřela rty a cítila, jak jí vyjíždějí špičáky. Jenom klid, napomenula se. Budeš muset mít strpení.

Dychtivá část jejího Já ji přesvědčovala, že nastala vhodná příležitost. Může si ty chlápky pochytat, vysát jim krev a pak proměnit jejich těla v rozpáleném krematoriu v popel. Bez velké námahy, bez důkazů. S trochou štěstí ani nikdo nenahlásí jejich zmizení.

Trpělivost!

Chodbou ji vedla záře vycházející ze vzdálených, lehce pootevřených dveří. K pachu krve se přidala rušivá vůně květin – lilií, kazily její sladký, vábivý odér – a Sia náhle ucítila…

Zvíře? Psa? Zhluboka se nadechla a pak lehce vydechla ústy, aby zachytila na jazyku jemné nuance. Vlk!

Siina zvědavost, zlost a vzrušení padly za oběť zápachu, do pozadí je bleskurychle zatlačila nejvyšší bojová pohotovost. Sia znala upíří druh umbrů, kteří se dokázali proměnit v poloviční vlky s černým kožichem. Lidé je z neznalosti nazývali vlkodlaky.

Lidové pověry o umbrovi tvrdily, že je stínem mrtvého muže, který za života spáchal mnoho zlého a získal své schopnosti od samotného ďábla jako odměnu za své skutky. Sia byla ochotná se k všeobecnému názoru připojit. Přinejmenším umbru stvořil obzvlášť děsivý démon.

Strašliví soupeři. Při vzpomínce na dřívější setkání s těmito bestiemi jí přeběhl mráz po zádech. Jeden z jejích soubojů, tehdy za mladých let, skoro dopadl špatně…

Zprvu tehdy vůbec netušila, proti komu stojí, protože umbra nevystupoval jako obyčejný upír, lišil se podobou i způsobem boje. Vyznačoval se obrovskou silou, i když se objevoval jen jako černá silueta, a dokázal dokonce plivat plameny. Mimořádný druh vampýrů, vysoce agresivní a zaslepený hněvem. Měl jediný klad: Nerozmnožoval se infikováním. Umbru dokázal stvořit jen démon.

Jak dokázali tihle neřádi proniknout do Lipska, aniž bych si jich všimla? Hmátla dozadu a vytáhla dýku, kterou nosila pod kabátem v pochvě na opasku; další ukrývala v podpažním pouzdře.

Její hněv na vlastní nedbalost vzrostl. Teď přicházejí řidiči Porsche Cayenne, aby dělali moji práci. A to jen proto, že se věnovala svým příbuzným, místo aby napínala všechny smysly a hlídala. Kdysi by se mi to nestalo.

Ozval se hrdelní smích, někdo prudce zabouchl dvířka.

Maskovaný muž od ní nebyl daleko, viděla jeho siluetu. Světlé oblečení představovalo ve tmě nevýhodu. Stanul u vstupu do kremační místnosti a proklouzl štěrbinou dveří dovnitř.

Kolik místa je v Tuaregu? Sia odhadovala, že se tam nemůže vměstnat víc než šest či sedm lidí, pokud jste se vykašlali na předpisy. Početná přesila – ale pokud to opravdu byli umbrové, byli už tři až příliš. Dokonce i pro ni.

Proplížila se vpřed a nakoukla do místnosti, z níž se linula závratně pronikavá směs pachů tvořená krví, vlkem a syrovým masem. V ústech se jí seběhly sliny. Její žízeň zesílila.

Pohled jí prozradil následující: Na moderním krematoriu nebylo nic tajuplného ani děsivého, jako tomu bylo v dobách, kdy na podobná místa chodívala. Spíš jí připomínalo nemocnici. Místnost byla obložená kachličkami a přístroje na malém psacím stole napovídaly, že spalovací komora je plně elektronicky řízená.

U stolu seděl jakýsi muž, kterému nad monitory trčely krátké černé vlasy, a ťukal do klávesnice. Ke dvěma dvířkům pecí vedly v podlaze vodicí kolejnice, po nichž byly rakve dopravovány do plamenů, jak Sia předpokládala.

Přede dveřmi levé pece se vršily poctivě naplněné odpadkové pytle, všelijak pokroucené a zhroucené. Soudě podle tvarů, rýsujících se pod fóliemi, a zápachu krve se v nich nacházely části mrtvol; pach se shodoval s odérem z Tuaregu.

Zvláštní odpad.

V jednom z pytlů zela trhlina, z níž trčela rudě se třpytící, roztříštěná kost.

Vedle uzavřeného, namodro natřeného otvoru postávali další dva muži, v dobré náladě se bavili a kouřili krátké tenké cigarety. Jejich šaty ani účesy nebyly nijak zvlášť nápadné, na krku blonďáka ovšem Sia rozeznala vytetovaný nápis, vyvedený rozmáchlým, staroněmeckým písmem:

Wehrwolf 1

Ušklíbla se. Nedostatky ve znalosti pravopisu ožralých tetovačů, nebo mizerná slovní hříčka? Neměla tušení.

Pohled jí sklouzl na teploměry, umístěné vedle dvířek. Ručičky se dosud nacházely v modře označeném úseku škály.

Z kouta, kam neviděla, se vynořili další dva muži a žena a přidružili se ke skupince. Vyžebrali si cigarety.

Měla dojem, že poznává tetování na ženině zápěstí: červený vlčí hák se stříbrným příčným prutem^2.

Pane Bože. Ti zpátečníci jsou pořád mladší. Teď dává slovo wehrwolf smysl.

Vzpomínala si, že koncem druhé světové války existovala německá jednotka s označením Wehrwolf. Sabotéři, teroristé, záškodníci ve službách nacistů. Zjevně si je tenhle nacistický dorost vybral za svůj vzor. Nikdo z nich neměl přes třicet. Mladí, dynamičtí, pravicově radikální.

Sia se ďábelsky ušklíbla. A brzy mrtví? Pořád ale nechápala, co to tady vidí a cítí.

Pátrala pohledem po maskovaném muži a naslouchala. Představovalo malý zázrak, že ho neviděla. To také vysvětlovalo, proč si ho nevšimli ti domnělí nacisté. Je vážně dobrý.

Rozhovor skupiny se točil kolem lovu. Lovu na lidi.

„Minulý týden jsem vyřídil čtyři indické prodavače růží,“ pochlubil se blonďák a okamžitě za to sklidil uznalé pohledy. „Rád se občas najím venku.“ Skupina se zasmála; drsně, zle.

„A co říkáte na moje zlikvidované punkerky?“ zeptala se žena a ušklíbla se. „Sedm kousků. Pochytala jsem je jednu po druhé před hlavním nádražím. Ta čerstvě umytá voněla prostě příliš lákavě, tak jsem ji sežrala.“ Muži se zasmáli.

„A ty ostatní, Jenny?“ zeptal se muž u počítače, aniž by přerušil práci.

„Oddělané. Jako ostatní vyvrhelové a spodina.“ Ukázala na pytle. „Ta asociální sebranka tady nemá co pohledávat.“

„Výborně! To je skvělé,“ pochválil ji blonďák a poklepal jí na rameno. Na rozdíl od ostatních mluvil vytříbenou spisovnou němčinou. „Vaše lovecká skupina se učí zatraceně rychle.“

Sia zavrtěla hlavou. Rekonstrukce východu. Zápaďáci očividně zase učí Východňáky nesmysly.

„Lipsko se brzy dočká vlastní lovecké výpravy,“ pokračoval blonďák. „Ta druhá skupina lovců, o kterou se starám, také dělá výrazné pokroky. Druhý stupeň pro Lipsko bude brzy zdolán. Pak to vytmavíme Rusům. Obchody patří do německých rukou.“

Muži a ženy se spokojeně zasmáli.

Sia pozorně poslouchala. Nebyla si jistá, co by měla dělat, pokud zakuklenec nezasáhne. Nemohla se starat o každého zločince v Lipsku, koneckonců nebyla Batgirl. Ale když nechá tuhle skupinu na pokoji, nebude mít dobré svědomí. Vědět a nic neudělat z ní činilo spoluviníka.

Mohla bych jednoho z nich chytit, vyslechnout ho a dát tip poldům. To oni by se měli starat o dobré Němce.

Blonďák vytáhl z kapsy bundy mobil. „Mám pro vás zvláštní úkol. Něco jako prstové cvičení a pro mě důkaz, jak dobrý může být váš oddíl.“ Stiskl několik kláves. O pár vteřin později se místností rozletěly různé druhy pípnutí. „Každému z vás jsem právě poslal esemesku. Hledáme pro jednoho mého známého tohoto muže. Jakmile ho v Lipsku vystopujete, dostane každý z vás tisíc eur.“

„To nezní špatně,“ prohodila Jenny. „Máme ho zlikvidovat?“

„Ne. Jenom vyslídit. Louis ho vyřídí sám. Nejsme si ale jistí, jestli se opravdu zdržuje ve městě. I tak do toho dejte všechno.“

Ať jsi kdokoliv, koho hledají: Hodně štěstí!

Ve vzduchu byl pořád cítit vlk. Zvířecí zápach podle všeho vycházel z lidí.

Rozhodně jsou cítit jinak.

Najednou se muž u počítače zadíval ke dveřím, otevřeným na skulinu. Přímo k ní. Nejdřív si myslela, že ji odhalil. „Kde trčí Sven?“

Měla štěstí.

„Myslela jsem, že má hlídat,“ podivila se Jenny.

Klepání na okamžik ustalo, muž si poklepal na čelo. „K čemu máme u vchodu kámoše Fandowa? Zavolal by mi, kdyby se někdo objevil.“

Přikývla. „Fajn. Dojdu pro něj.“

„Ale ať ti to netrvá moc dlouho, Jenny, jo?“ zavolal za ní blonďák. Ukázala mu prostředníček a vyšla z místnosti jinými dveřmi.

„Teď trochu přiložím,“ oznámil třetí muž a chopil se jednoho pytle. „Otevři,“ zavolal na muže u počítače.

„Ještě to není dost roztopené,“ opáčil muž.

„To je fuk. Však se to rozhajcuje.“ Několikrát po sobě něco krátce cvaklo, pak se dvířka před blonďákem jakoby sama od sebe otevřela.

Vtom se z ničeho nic objevil zakuklenec. Jednou rukou popadl muže před dvířky a i s pytlem ho hodil po hlavě do spalovací pece; ve druhé svíral pistoli s tlumičem a mířil na skupinu, aby zůstala stát. Z komory se nesl hlasitý řev. „Zavři to.“ Hovořil výrazným, mužným hlasem.

Když se nic nedělo, vystřelil těsně vedle muže u počítače do zdi. Mužovy prsty se okamžitě rozletěly po klávesnici a dvířka se zabouchla. Protesty uvězněného se ztišily.

„Dobrý Bože,“ pronesl maskovaný muž chladně. „Náckové, co si říkají wehrwolfové. To je fakt novinka.“

Čtyři muži si vyměnili rychlé pohledy.

Zazvonil mobil.

Maskovaný muž rozvážně vytáhl z podpažního pouzdra druhou pistoli. „Neberte to,“ varoval je. „Vsadím se, že je to ta malá, Jenny, která se zrovna chtěla porozhlédnout po vašem kamarádovi. Moc jí toho už asi nepověděl. A vrátit se s ní nemůže už vůbec.“

„Tys odpráskl Svena?“ zeptal se blonďák klidně.

„Nic těžkého. V tom počasí,“ odvětil zakuklenec.

Hoch je i pohotový. Sia se v úkrytu ušklíbla a napínala uši, ale v chodbě se stále neozývaly žádné kroky.

Zvonění ustalo; nikdo z mužů se nepohnul.

„Ty jsi nějaký magor od antifašounů, co mu nalili do koulí trochu odvahy, co?“ zabručel blonďák a zhluboka popotáhl ze skoro dokouřené cigarety. „Přemýšlej trochu: Když teď odejdeš, dostaneš se odtud aspoň živý. Jak daleko se dostaneš, o tom ještě rozhodneme.“

Znají se? Sie to tak nepřipadalo, ale musela uznat, že blonďák zůstává navýsost klidný. Zdálo se, že nepochybuje, že neskončí jako poražený, i když tomu všechno nasvědčovalo: čtyři muži proti dvěma pistolím, které očividně držel v rukou profesionál.

Povyk ve spalovací peci mezitím odumřel. Uvězněný muž to podle všeho vzdal nebo omdlel. Podívala se na teploměr. Ukazatel se blížil k zelené oblasti. Dlouho tam ten nácek už bez újmy nevydrží.

Blonďák s úšklebkem vyfoukl kroužek. „Varoval jsem tě. Nemáš tušení, s kým si tady…“

Maskovaný muž nečekaně vypálil. Kulka projela blonďákovi pravým okem a vyletěla týlem; krev, úlomky kostí a mozková hmota dostříkly až na dvířka pece.

Zasažený padl, cigareta skončila na bílé podlaze a dodoutnala. Zhasl ho. Sia upřeně hleděla na mrtvého: Z místa vstřelu se lehce kouřilo, ze zničené lebky stoupaly malé šedivé šmouhy dýmu. Co to má znamenat?

„Ale jo, mám tušení,“ odsekl zakuklenec. „Možná byste měli vědět, že používám stříbro. Každá rána zásah.“

„Stříbro?“ Jeden ze Sasů na něj vyvalil oči, jako by přišel o rozum. Byl ještě velmi mladý, nejspíš nováček v jejich řadách. „Co seš za týpka? Se máš za…“ zamával rukama, jako by jimi mohl polapit chybějící slovo, „nemám tucha. Nějakýho… krotitele duchů?“

„Pokud vůbec, pasoval by spíš Blade,“ odvětil maskovaný. „Ovšem jde o jiné druhy.“ Prohlížel si Sasa hnědýma očima, jako by mu chtěl proniknout až pod kůži a poznat pravdu. „Myslím, že jsi tady špatně.“ Kývl ke druhým dveřím, které vedly dozadu. „Jestli chceš, můžeš jít. Ale nech do budoucna lidi na pokoji.“

Sas na něj nechápavě zíral. A zůstal.

Na tvém místě bych vzala nohy na ramena.

Zase se nic nestalo – a pak mrtvému zazvonil v kapse mobil. Tentokrát byl ovšem signál jiný.

Všichni setrvali na svém místě.

Pět vteřin, deset vteřin, dvacet vteřin. Zvonění ustalo.

Z pece se nečekaně ozvalo tlumené třesknutí. „Hej! Hej, kamarádi! Vyřídili jste toho chlapa?“ uslyšeli tlumeně zajatce za tlustými dveřmi. „Dostaňte mě ven! Tady uvnitř je horko jako v pekle. Taví se mi podrážky!“

„Hezká nápověda.“ Maskovaný se přesunul doleva, k ovládání. Hlavní pravé pistole stiskl spínač a aktivoval vražedné plynové plameny. Komoru zaplavil žár, ručička teploměru vyskočila do červené oblasti. Teplota vylétla na několik set stupňů.

Slyšeli, jak muž uvnitř ječí a hlasitě buší. Zpočátku…

Po několika vteřinách zvuky utichly.

Fajn, ten mládenec není jenom dobrý, ale taky pořádně důkladný.

„Teď aspoň ví, co náckové kdysi dělali se svými oběťmi,“ suše podotkl zakuklenec. „Learning by doing.“ Sia měla dojem, že vidí, jak se muž pod maskou usmívá. Zlomyslně. „Měl bych ještě pár otázek, než ta malá…“

Mladý Sas se podíval na své kumpány a vykřikl: „Co chceš, ty antifašounskej idiote? Odpráskni nás hned!“ Teatrálně rozpřáhl ruce a vypnul hruď. „Semhle!“ Krok za krokem se blížil k muži a zkracoval střelcův úhel. Trik. „No? Ses podělal strachem?“

„Zůstaň, kde jsi. Nepatříš k nim!“ Maskovaný muž před ním uhnul a střelil ho do nohy – potom se události daly překotně do pohybu.

Zasažený mladík zařval a zhroutil se na dlaždice; tentokrát nestoupal z místa vstřelu žádný kouř.

Současně se muži, kteří stáli za ním, proměnili a odskočili od sebe, aby představovali obtížnější cíl. Během několika vteřin jim na kůži vyrašil hnědošedý kožich, hlavy změnily tvar. Vznikli kříženci, napůl lidé, napůl šelmy. Zvířecí zápach byl takřka omračující. Měnící se tělo jim částečně roztrhalo šaty, částečně ze sebe obtěžující látku sami strhli, aby jim nepřekážela v pohybu.

Vlkodlaci! Sia prudce vydechla. Žádní umbrové. To není špatné.

Také muž u počítače změnil podobu a stal se z něj vlkodlak. Hodil psací stůl i s monitorem po zakuklenci, ten ovšem uhnul a vpálil mu do hrudi dvě kulky.

Vlkodlak se sténáním padl na záda. S vytím sebou zmítal sem a tam a mlátil kolem sebe pažemi, zatímco z krvácejících otvorů v hrudi mu stoupaly prstence dýmu.

Rozeřval se výstražný tón. Dvířka pece se nečekaně otevřela, místnost zaplavil žár a kouř. Sia viděla až do komory, na jejímž dně ležely zuhelnatělé zbytky muže a umělohmotného pytle.

„Bože! Odine, chraň mě! Co se tu děje?“ Mladý Sas se střelnou ranou ve stehně v panice prohrabával kapsu u bundy, až vytáhl poloautomatickou pistoli. „Pryč ode mě, vy zvířata!“ Střílel střídavě na vlkodlaky a maskovaného muže, kterého dvakrát zasáhl do pravé nohy. Žádná reakce. Žádný výkřik ani zakolísání. Jako by ho kulky vůbec netrefily. „Zmizte!“

Sia povytáhla obočí. Tvrdý chlapík – nebo protéza.

„Propásl jsi svoji šanci.“ Maskovaný muž definitivně složil střelce rychlou ranou do krku.

Jeden z vlkodlaků využil příležitost a skočil na něj, popadl ho za paže, odtlačil je i se zbraněmi stranou a se zavrčením mu chňapl po krku. Když muž uhnul, okamžitě se za ním vrhl.

Než se zakuklenec zmohl na protiútok, vrhl se na oba zápasníky druhý vlkodlak a srazil je do pece; překotili se dovnitř.

Vlkodlak díky své obrovské síle manuálně zavřel otvor a zaklínil ho kolejnicí, rychle vytrženou z podlahy. Prsty s dlouhými, ostrými nehty, připomínajícími spáry, stiskl několik tlačítek na ovládacím panelu vedle pece.

Sia uslyšela tiché zasyčení, jak se plynové plameny uvnitř znovu probudily k životu. Ach, škoda, škoda. Bílý rytíř má smůlu.

Současně bestie uvězněná v peci zavyla. Ozvalo se několik detonací. Munice v pistolích možná žárem sama vybuchla nebo muž ještě s ledovým klidem vyřídil vlkodlaka, než sám shoří na popel.

Politováníhodné. Byla zklamána tím, jak to dopadlo. Za prvé proto, že čekala od maskovaného muže víc, za druhé, že musela jeho práci dokončit. Vlkodlaci v Lipsku, to nepřicházelo v úvahu – bez ohledu na to, odkud se tady vzali.

Pozorovala, jak se zrůda se sténáním proměňuje zpátky v člověka. Kosti se se skřípěním a praskáním posunovaly, postava se polidšťovala a kožich mizel v kůži.

Probíhají proměny vždycky tak snadno a rychle? Sia přemítala, jak by mohla vlkodlaka zničit. Protože u sebe neměla stříbro, zbývalo jí jen oddělit muži hlavu od těla. Nebo počkám, až vyjde ven, a vyřídím ho pod širým nebem bleskem.

Do nosu ji udeřil pronikavý zvířecí zápach. Příliš pozdě! Čísi ruka ji popadla zezadu za krk.

Sia letěla proti zdi, podařilo se jí ale náraz ztlumit. Nevýraznou bolest přijala jako trest za svou nedbalost. Na tu holku jsem úplně zapomněla.

Přikrčila se před dalším útokem.

Tlapa opatřená drápy prosvištěla kolem ní a rozbila bílé kachličky na chodbě, až se na zem s řinkotem snesla záplava střepů.

Upírka tasila druhou dýku, zatímco první bodla za sebe, do míst, kde tušila soupeřčin solar plexus. Zasáhla. Současně se otočila, stanula těsně před vlkodlačicí a mocně se rozmáchla dýkou jako srpem, zprava doleva.

Čepel rozřízla místo hrdla doširoka otevřenou tlamu, protože bestie po ní mezitím chňapla. Kov přeťal svaly a vazy, takže se spodní čelist bezvládně klátila sem a tam. Vlkodlačice se žalostným zavytím uskočila dozadu.

„Zůstaň přece, Jenny!“ Sia jí nedovolila utéct, vyhnula se rozmachujícím se pažím a zarazila uvízlou dýku do solar plexu až po rukojeť. Vlčice zavyla ještě hlasitěji. „Žádný strach, není to stříbro.“ Druhá čepel zajela tentokrát ze strany do krku a s tvrdým škubnutím přerušila míchu.

Naříkání utichlo, mladá bestie se ochable svezla k zemi.

Ale stejně na tebe stačí. Rychle vykopla dveře skrovně zařízené kremační místnosti a vpadla dovnitř dřív, než jí mohl poslední vlkodlak vpadnout do zad. Kromě několika polic a zbytků psacího stolu včetně počítače a monitoru uvnitř nic nebylo.

V tu chvíli zvedl nahý muž pistoli zastřeleného Sasa, namířil na ni a stiskl spoušť.

Rychlými pohyby uhnula a s prskáním se na něj vrhla, čelisti široce rozevřené a smrtonosné špičáky vyceněné. Žádná z kulek ji nezasáhla.

Muž teď zřetelně projevil strach. Ustupoval dozadu a pokračoval ve střelbě. Pak pistole cvakla naprázdno. Došly náboje.

Zasadila mu kopanec do hrudi, až odletěl na protilehlou stěnu a sklouzl po ní dolů. V příští chvíli stanula Sia vedle něj, přitiskla mu jedno ostří ke krku, druhé ke genitáliím. „Neopovaž se proměnit,“ zašeptala výhružně a zesílila tlak, aby ho přiměla vstát.

Mohutně polykal a vrčel. S námahou se ovládal, přesto mu už na krku rašily menší silné chloupky, vousy mu zhoustly. „Kdo jsi?“

„Kolik vás je?“ odpověděla otázkou. „Co pohledávají v mém Lipsku vlkodlaci?“

„Proč bychom tady neměli být?“ zavrčel. „Jak ve tvém Lipsku? Ty jsi upírka? Žádnou jsem ještě nikdy na vlastní oči neviděl.“

„Co pohledáváte v krematoriu?“

Zadíval se jí do očí. „Ty tady taky žiješ? Přidej se k nám! Hubíme vyvrhele, abychom od nich vyčistili město.“

Povýšeně se usmála. „Já taky. Zrovna teď.“ Dostatečná odpověď.

Muž pevně zaťal zuby, zašilhal po ostří. „To nejsou stříbrné dýky. Jsi …“

„Zrovna jsem na chodbě uřízla hlavu Jenny. To k vaší záhubě stačí.“ Odtáhla mu čepel od rozkroku a zkřížila mu dýky na krku jako nůžky. „Ještě jednou: Kolik vás je?“

Otázka jako by mu způsobila bolest. „Už jenom já.“

„Co ten druhý lovecký oddíl?“

„Neznám je!“ Zadíval se na blonďáka, z jehož rozstříleného obličeje se stále kouřilo. „Spojovacím článkem byl Frieder.“

Sia se chladně usmála. „Tohle pro vás není dobrý večer.“ Z ničeho nic sklapla ostří a jediným pohybem proťala kůži, maso i páteř.

Lebka se oddělila od těla a skutálela se na zem, trup se skácel na bok. Mužova krev ještě po několik skomírajících stahů srdce stříkala, brzy poté už jen líně vytékala z rozřezaných žil a tvořila na dlaždicích malé rudé jezero.

Siu udeřil do nosu nezvyklý pach. Vlkodlačí krev. Ponořila do ní prst. Nebo už není vlkodlačí, protože jsem ho zabila?

Opatrně ji olízla, zamlaskala a poválela ji na jazyku jako při ochutnávce vína. Necítila nic zvláštního, ani v působení, ani v chuti.

Normální krev. Po smrti se mění. Ať pociťovala sebevětší žízeň, bylo jí jakýmsi neurčitým způsobem odporné ji touto krví utišit. Možná vysaju řidiče.

Na okamžik se zamyslela, odkud se ty bestie berou. Nepochybovala, že démoni, kteří vysílají do světa lidí upíry, dokážou vytvořit i podobné zrůdy. Podle všeho jsem až příliš často považovala skutky vlkodlaků za dílo umbrů.

Sia se rozhlédla a rozhodla se, že než odejde, uklidí krematorium. No, dobrá. Pořádek musí být. Nebudou tu žádní mrtví. Postará se i o spolubojovníka Fandowa u vchodu. Lipsko nepotřebovalo další rozruch. Zpráva v novinách o vandalismu v krematoriu bude bohatě stačit.

Přistoupila k peci a vypnula vytápění. Teploměr varovně ukazoval nějakých pět set stupňů. Pak otevřela dvířka.

Ačkoliv stála bokem, udeřila ji vlna žáru.

Tak do toho. Sia popadla muže bez hlavy za nohu a odtáhla ho před otvor.

S druhým loveckým oddílem si moc nelámala hlavu. Bez Friedera jeho členové nebudou tušit, co mají dělat. Policie od ní dostane pádné stopy, vedoucí k těm šílencům a jejich zločinům. Ať se o ně postará.

„Co, k …?“ Překvapeně zůstala stát a hleděla na nahé, vytrénované tělo muže, obklopené šedivým popelem. Mrtvola měla hlavu obrácenou na stranu a Sia spatřila hladce oholenou, sympatickou tvář. Soudě podle postavy to mohl být jen bíle oděný muž. Oheň ho udusil a spálil mu šaty na těle, sám trup ale zůstal nedotčen. Dokonce ani polodlouhé černé vlasy nebyly ožehnuté.

To jsem ještě nezažila! Sia pustila nohu sťatého vlkodlaka a přiblížila se k otvoru, z něhož se valily šedivé vločky a žhnoucí vzduch. Tak neporušená nemohla zůstat žádná mrtvola. Pozorně se rozhlédla po spalovací peci: Druhý protivník se proměnil v popel.

Tak se na tebe podíváme, krasavče. Vzala z police dlouhý železný hák, jímž se normálně prohrabával popel, aby všechno propadlo sítem – protézy, zlato ze zubů a podobné věci. Co s tebou není v pořádku?

Zalovila po něm, hrot se prokousal kůží a zachytil se v ramenním kloubu. Rychle ho vytáhla ven.

Pod tělem pukly dvě, tři dlaždice. Vycházela z něj neuvěřitelná teplota, jako by dokázalo uchovávat a zesilovat žár.

Zkoumala ho pohledem, pak ho převrátila hákem velmi drsně na záda. Přitom si všimla něčeho na pravém předloktí – jakési spletité jizvy po spálenině, která se vinula od zápěstí až k podpaždí. Díry po obou kulkách v noze hledala marně.

Fajn. Ten symbol to vysvětluje. Proto Siu nikterak neudivilo, když se mohutný hrudník najednou zvedl a klesl. Ten trik chci taky umět. Před ní ležel další démonův služebník, ovšem nebyl to upír ani vlkodlak. Symbol neznala, ale sama nosila podobné znamení.

Ocejchován knížetem podsvětí. Bytost, jíž muž sloužil, se podle všeho vyznačovala velkou vládou nad ohněm.

Co si s tebou počnu?

Nešetrně ho pomocí háku táhla místností ke druhým dveřím a k vedlejšímu vchodu, klenutými chodbami po schodech dolů a ven. Když tělo přišlo do kontaktu se sněhem, hlasitě to zasyčelo a vyvalila se pára.

Sia ho nechala ležet v trávě. Ze zataženého nebe se teď snášely vločky. Než se muže stihly dotknout, roztály a proměnily se nad holou kůží v mlhu. Prohlížela si ho. A teď?

Nijak pevně odhodlaná nebyla. Ale i když muž vypadal mile a vytáhl do boje proti vlkodlakům, další pekelná stvoření nemohla potřebovat. Ani ona, ani její pokrevní příbuzné, které si zasloužily žít v klidu.

Dám mu šanci. Sia poklekla vedle těla, ucítila teplo. „Pokud později vyjdu ven a ty tu ještě budeš,“ pronesla hlasitě, „oddělám tě. Zachránila jsem ti život, takže mi něco dlužíš. Nikdy se už nevracej do Lipska a hoň si vlkodlaky, kdekoliv se ti zamane. Ale tady rozhoduju já! Zapamatuj si to a řekni to všem, kteří jsou stejní jako ty.“

Vydala se zpátky do krematoria. Prohledala mrtvé a vzala si od nich cennosti a mobil. Prohlédla si obrázek muže, na kterého měli být vlkodlaci nasazeni. Jeho tvář jí nic neříkala – snad jen že nevypadal špatně a byl zhruba v jejím věku. Aspoň na pohled.

Šťastlivec.

Svižně posbírala všechny mrtvé, strčila je do komory a naskládala je vedle sebe, jak to jen šlo, aby spalování probíhalo rychleji. Za normálních okolností trvalo hodinu. U jednoho těla a předehřáté komory.

Sia se podívala na hodinky. Bude to tak tak, ale mohlo by se mi podařit proměnit je v popel dřív, než se objeví první směna. Zavřela dvířka, manuálně aktivovala spalování a nastavila ho na plný výkon. Wehrwolfové i vlkodlaci mizeli v plamenech.

Upírka sejmula ze stěny vodní hadici a spláchla krev do odtoku. Při té příležitosti vyčistila i chodbu, v níž zabila ženu.

Mohla bych dělat uklízečku.

I když pracovala velmi rychle, chvíli trvalo, než byla spokojená s výsledkem. Zvedla ze země černý fix a napsala na zeď několik hesel, která měla policii přesvědčit, že tady řádili drzí mladí vandalové. „Do pekla s mrtvýma“, „Zasraní nácci“, „Smrt všem poldům“ a další klasické výroky mladického přehánění, včetně vždy oblíbeného pentagramu.

Sia se ušklíbla. Mnohem lepší! Rychle spalování zase vypnula, otevřela pec a přihodila dovnitř polovinu zdemolovaného zařízení kanceláře. Teď existovalo vysvětlení pro zbytky. Zavřít dvířka, zapnout topeniště.

Nakonec opustila budovu.

No? Poslechl jsi mě, krasavče? Sia se rozhlédla po neznámém muži.

Na místě, kde před zhruba půl hodinou ležel, se v trávě rýsoval jen seškvařený obrys. Země stále vyzařovala jeho teplo, takže padající sníh na ní nezůstával ležet.

Aha! Zmizel. Zjevně se její zpráva setkala navzdory mužovu mrákotnému stavu s úspěchem. Netoužila zjistit, kterému démonovi sloužil a co přesně v Lipsku pohledával. Zbavila se ho, a spolu s ním i wehrwolfů a vlkodlaků.

Nečekaně vzrušující noc.

Cítila, jak její žízeň roste a roste. Zacházení se vší tou krví věc nijak nevylepšilo.

Brzy se bude muset nutkání poddat a napít se životodárné tekutiny. Pokud se v tuto hodinu objeví v nemocnici, nebudu to nikomu připadat podivné. Pracovala jako stálý dohled výlučně v noci.

Sia, poháněna lačností, neklidně obešla krematorium a rychle nastoupila do Volkswagenu Tuareg.

To vyšetřovatele zaručeně zarazí – stopy pneumatik drahého auta. Mohlo být přece kradené. Sešlápla plyn a zamířila k východu. Vůz prodá a z peněz a kreditek mrtvých bude moci nějakou dobu slušně žít. Pořádná odměna pro uklízečku.

Ve strážním domku poblikávalo světlo.

Spolubojovník Fandow. Zabrzdila a spustila okénko. Na toho jsem skoro zapomněla. Pohybem prstu zapnula dálková světla.

Z domku vyšel spíš průměrný chlápek s náznakem irokézského účesu. Tvářil se podrážděně. Silné světlo reflektorů ho oslepilo, takže v první chvíli neviděl, kdo všechno v autě nesedí. V levici držel poznávací značku.

„Proč to trvalo tak dlouho? Nikdo z vás idiotů nezvedal mobil.“ Přistoupil k oknu na straně řidiče. „Něco vám uniklo. Před chvílí proběhl po hřbitově nějaký úchylný nahatý šílenec a odjel v Cayenne. Byl z Mnichova. Ztratil značku…“ Vtom uviděl Siu. „Kdo…“

Popadla ho za límec a přitáhla si ho k sobě.

Vlastně mu chtěla říct, že společenství wehrwolfů bylo rozpuštěno a on by měl zvážit přestěhování. Hodlala si počínat výhružně a nebezpečně a pak ho nechat jít.

Ale zabránila jí v tom mohutná žízeň, touha po čerstvé krvi.

Její ústa se proti její vůli rozevřela víc než u normálního člověka, spodní čelist poklesla jako u hada; současně vyrazily vpřed špičáky a rozervaly mladému muži krk pokrytý strništěm. Rty obklopily zející ránu a Sia pila a pila, až během několika vteřin vysála všechnu krev z žil.

Tiše přitom sténala. Vychutnávala si kovovou příchuť a životodárnou sílu, která vyprchávala z muže a proudila do jejích útrob.

Fandow sebou necukal. Šok ho ochromil, a než dokázal překonat hrůzu, byl mrtvý. Vysátý do poslední kapky.

Upustila mrtvolu na zem a klesla na sedadlo. To jsem potřebovala. Usmála se a zavřela oči, nasycená a spokojená. Naléhavě. Muže nelitovala. Zabila už lepší i horší lidi.

Zatímco si ze rtů olizovala poslední krůpěje krve, objevil se jí pomalu na tváři úsměv. Dostat potravu do otevřeného okýnka, to trochu připomínalo Drive-In. Přesto... Uklidit, napomenula se a vystoupila. Práce uklízečky ještě neskončila.

Sia hodila vysátého Fandowa do kufru, jako by byl jen obtížný odpad, znovu skočila za volant a začala couvat ke krematoriu.

Při žáru panujícím v peci rychle shoří na popel.

PRAESENS I

31. prosinec 2008, Německo,
Sasko, Lipsko, 17.41

„Vážně dnes večer přijde Sia?“ Elena poskakovala nahoru po schodech, až jí poletovaly hnědé copy, jako by to byla nějaká podivná křidélka.

„Aspoň to slíbila.“ Emma vlekla dvě nákupní tašky, v nichž se nacházely věci na společný večer. Už asi rok bydlela v Rytířské ulici, i když původně měla v plánu Lipsko opustit. Kvůli svému exmanželovi.

Ale zasáhl osud. Dva údery blesku, ne více, ne méně.

Tím sice nebylo téma stěhování vyřízeno, protože Emma mezitím dala výpověď z bytu, ale v jejich novém domově se žilo dobře. Byl v centru, ale finančně dostupný, poblíž divadla, kde našla práci jako holka pro všechno.

Příjemný nový život. Od chvíle, kdy Sia Sarkowitzová překročila jejich práh, se všechno obrátilo k lepšímu.

„A kdo ještě přijde?“

Emma zasténala. „Na skoro sedmiletou slečnu nemáš moc dobrou paměť. Říkala jsem ti to už v autobuse. A předevčírem.“ Když konečně dorazila na odpočívadlo, postavila pošramocené igelitky před vysoké dveře. Stará zástavba, devadesát metrů čtverečních, čerstvě opraveno. Bydlení bylo v Lipsku stále cenově příznivé. Jen díky tomu si mohla dovolit velký byt. A silvestrovský večírek s dostatkem místa pro třicet přátel. Odhrnula si z úzké tváře tmavé pramínky. „Odemkni.“

Než Elena poslechla, ještě chvíli jen tak poskakovala. Přitom si pobroukávala jména hostů. Samozřejmě všechna znala.

„Bude to, slečinko?“ zeptala se matka s předstíraným hněvem. Emma byla pyšná, že si Elena počíná na svůj věk chytře a nezvykle samostatně. Ale raději se o tom příliš často nezmiňovala. Jinak by to dceři ještě stouplo do hlavy. Ve škole dostávala ty nejlepší známky. „Musíme ještě vyzdobit byt.“

„Ale no tak, mami. To přece zvládnu levou zadní.“ Elena vzala klíč, který nosila zavěšený na krku, a otevřela dveře. Potom se pokusila odtáhnout jednu z tašek. Místo toho se pravé ucho utrhlo a ona se pozadu svalila do chodby. „To snad né,“ vyjekla poníženě.

„Není to tak hrozné.“ Emma postrčila tašku nohou dovnitř a druhou vnesla. „Máš pořád hlavu na krku, copy taky sedí. A teď do práce!“

Nikdy si neuvědomila, že když vstoupí do bytu, je to tam stále cítit novým nábytkem. Takřka všechno, na čem se dalo sedět, ležet a stát, pocházelo z jednoho cenově velmi výhodného skandinávského obchodu s nábytkem. Na víc by peníze nestačily, a kromě toho se to Emmě i celkem zamlouvalo.

Všechny kusy byly vyvedeny ve světlém dřevě a bílém laku. Její nejnovější výdobytek, oddělený příborník, v sobě podle vůně ukrýval buk.

Nákupy putovaly částečně do ledničky, částečně do spižírny, částečně na pracovní stůl.

Matka s dcerou společně připravily špízy se sýrem a ovocem, které polily tykvovým olejem a starým balzamikovým octem, a nazvaly svůj výtvor Pomstou sýrového ježka s černou krví. Pak začala příprava nóbl obložených chlebíčků: okrouhlých kousků černého chleba s čerstvým sýrem a ne příliš drahým kaviárem z jiker pstruhů. Všechno skončilo v lednici.

„To jsme zvládly dobře! Udělám rychle nudlový salát.“ Emma se podívala na hodinky. Ještě dvě hodiny. „Můžeš si mezitím uklidit pokoj, abyste si měly ty, Üdin, Greta a Joanna kde hrát. A nezapomeň se vysprchovat.“

Elena zakoulela očima a zafuněla, až jí do vzduchu vyletěla světle melírovaná ofina. „Ale né.“ Ovšem stejně odklusala. Hned poté se bytem rozezněla dětská hudba. Už dozajista po tisící přivazovali Vike a Vikingové plachty, aby pak začala vyprávět včelka, o které zpíval Karel Gott. Malá uličnice včelka Mája.

Emma se to naučila nevnímat. Nejpozději při zadunění digestoře zmizela úvodní písnička Bibi Blocksbergové, malé čarodějky, v o poznání příjemnějším hukotu.

Následující minuty strávila přípravou asijského nudlového salátu a byla ráda, že ji Elena nechává na pokoji.

Jakmile skončila, využila příležitost a rozestavila v kuchyni a obývacím pokoji misky s křupkami, prázdné skleničky a nechlazené nápoje. Zbytek stál na balkóně.

Ještě půl hodiny. Emma byla šťastná a spokojená. Se vším, i se svým životem. To nemohla tvrdit vždycky.

„Eleno?“

Vešla do tmavě fialového dětského pokoje, kde panoval pořádek, jaký tam vídávala jen zřídka. Chyběla jen dcera.

„Dobrá práce,“ zvolala hlasitě a vypnula dunící dětské písničky. Napochodovala do koupelny, aby se také rychle osprchovala a převlékla.

Protože mezi hosty večírku bude i Sebastian, příjemný muž na prahu třicítky, který se přesně hodil k pozdní dvacátnici jako ona. Také měl malou dceru. Sibylu, pět let. Muž s dítětem svěřeným do výchovy a kariérou, to udělalo na Emmu dojem. Patchwork, tak znělo to kouzelné slovíčko.

Koupelna byla prázdná.

„Kde vězíš?“ Emma si sundala tričko a kalhoty, následovaly ponožky. Žádná odpověď. „Eleno?“

Z jakéhosi důvodu ji zamrazilo.

Tiché vrzání jí prozradilo, že jedno z oken je otevřené a pohybuje se ve studeném zimním vzduchu. Nebo …

Balkón! „Copak jsem ti neříkala, že nemáš dělat sněhové koule a házet je po lidech na ulici?“ zvolala a vklouzla do tmavě žlutého županu. Pospíchala do obýváku, odkud se vcházelo na malou plošinku.

Dveře byly otevřené, stopy ve sněhu vedly k zábradlí.

Ale ne zpátky …

Polilo ji horko a zima současně. Udělala bělí dva, tři rychlé kroky, sklonila se nad zábradlím a zahleděla se na dvůr, aby vyloučila nejhorší.

Sníh pět poschodí pod ní zůstal nedotčený. Na zemi neležela žádná drobná postavička s hnědými vlásky.

Díky Bohu! V duchu si oddechla, i když záhada dceřina zmizení se tím nevysvětlila. Asi se vrátila ve vlastních stopách. Kde může být?

Zbavena strašlivé představy, ucítila prosincový chlad. Celá roztřesená se vrátila zpátky do obývacího pokoje. „Eleno?“ Začínal jí zmítat hněv. „Eleno, zatraceně, kde vězíš? Vylez! Nepřipadá mi to vtipné.“

Někdo zazvonil u dveří.

Emma se k nim rozběhla a zadívala se do kukátka.

Na chodbě stála žena v jejím věku s krátkými černými vlasy, na sobě tmavý šedivý zimní kabát a kolem krku modrý šál. Tvář měla lehce odvrácenou, hleděla k sousedním dveřím.

Kdopak to je? Odsunula bezpečnostní řetízek a pootevřela dveře. „Ano?“ hlesla do mezery.

„Ach, haló, dobrý den.“ Hlas zněl příjemně, i když byl na ženu trochu moc hluboký. Její němčina měla lehký přízvuk; Emma měla dojem, že v něm slyší cosi britského. Haló znělo spíš jako hello. „Hledám paní Theresii Sarkowitzovou.“ Žena teď ukázala celou svou tvář. Rozhodně tady byla určitá podobnost se Siou. „Jedna její spolupracovnice z nemocnice se domnívala, že bych ji mohla najít tady.“

To znělo nezvykle, ale nebylo to nepravděpodobné. Emma věděla, že Sia uvedla v práci pro případ nouze číslo její pevné linky. Nevzpomínala si ovšem, že by jí někdy někdo z nemocnice volal. Pomocí čísla ovšem nebyl problém najít s trochou námahy adresu. „A vy jste?“

Žena se omluvně usmála. „Tonja Umaschwiliová. Jsem její sestřenice z Londýna. Chtěla jsem ji překvapit. U ní doma nikdo nebyl.“

Překvapit se ti podařilo i mě, pomyslela si Emma a nevěděla, co si počít. Sia říkala, že už nemá žádné příbuzné. Kromě toho tady byla její zmizelá dcera, kterou musela najít. Špatné načasování. „O žádné sestřenici nic nevím.“

„Nezná mě. Ještě ne.“ Tonja si zjevně všimla její nerozhodnosti. „Odpusťte, že jsem vás tak přepadla. Na vašem místě bych také byla nedůvěřivá.“ Zvedla igelitku. „Tady. Přijměte dárek, který jsem Sie koupila, a řekněte jí, prosím …“

A co? Může to vysvětlit, až dorazí Sia. „Počkejte.“ Emma zavřela dveře, sundala řetízek a zase otevřela. „Pojďte dál,“ vyzvala návštěvnici roztržitě a upravila si župan. „Musíte mě omluvit. Právě připravujeme silvestrovský večírek a moje milá dcera,“ zvedla hlas a ohlédla se přes rameno, „si podle všeho vybrala tento nevhodný okamžik k tomu, aby si ze mě udělala legraci. Pokud se hned neobjeví, bude ji to stát měsíc bez kapesného.“ Potom se znovu zadívala dopředu.

Tonja teď vypadala zamyšleně. „Malá dívenka? S hnědými copy a ofinou?“

„Ano!“

„Právě kolem mě proběhla a pádila chodbou. Myslím, že zabočila doprava.“

„To dítě! Co to zase vyvádí?“ Emma vklouzla do bot, přehodila přes sebe kabát a rozběhla se dolů po schodech. Copak začíná být náměsíčná už i za bílého dne? „Udělejte si pohodlí. Kdyby přišli hosté a já ještě nebyla zpátky, otevřete jim!“ Hnala se dál.

Tonja se za ní chvíli dívala. „Díky moc!“

Když Emma zmizela za odpočívadlem a krátce poté s rachotem zapadly do zámku domovní dveře, obrátila Tonja hlavu dopředu. Založila si ruce za záda a rozvážně vkročila do bytu. A zůstala stát.

Ploché podrážky jejích sportovních bot nedělaly na prkenné podlaze úctyhodného stáří, která normálně vrzala při sebemenším zatížení, žádný hluk.

Tonja zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Nasávala pachy, naslouchala zvukům a nechávala je na sebe působit.

Po dobrých dvou minutách vyklouzla z bot a v krvavě rudých ponožkách se dala nehlučně do pohybu.

Bez rozpaků se potloukala pokoji, čichala k Eleninu a Emminu polštáři na posteli, k jejich ručníkům v koupelně, k bundám a čepicím v předsíni. Jako by chtěla zachytit stopu a pátrala po zcela konkrétní osobě.

Špičkami prstů sundala z kartáčů na vlasy matčin a dceřin vlas. Oba skončily v kapse jejího kabátu.

Pak se na sebe zahleděla do zrcadle na věšákové stěně.

Nebyla úplně spokojená s tím, co viděla. Přejela si pravou rukou po tváři a kost se změnila. Lehce se vyklenula, posunula a dodala obličeji nový nádech. Druhá strana se přizpůsobila proměně a připodobnila Tonju její sestřenici Sie ještě víc, takže už nemohlo být pochyb o jejich příbuznosti.

„Lepší,“ poznamenala sama k sobě a usmála se. Dokonalé zuby jí zasvítily bělostí.

Svlékla si kabát a pověsila ho na věšák. Potom přešla do obývacího pokoje a způsobně se posadila na pohodlný gauč s tmavohnědým a bílým vzorem. Viděla a cítila všechno, co vidět a cítit chtěla. Byla v Rytířské ulici správně.

V zámku se otočil klíč. Dveře se otevřely, hlasitě zašustily papírové sáčky.

Tonja se předklonila, aby viděla na vstup do bytu.

Emma právě postrkovala dovnitř Elenu, chléb pod paží. „Příště mi to dopředu řekneš, než prostě jen tak zmizíš.“

„Mami, to mi říkáš už počtvrté od chvíle, co jsi mě našla,“ odvětila dívenka. „Ale já jsem hlasitě volala, že jdu k pekaři a vyzvednu objednávku.“ Matka a dcera si zuly na běhounu mokré boty a postavily je vedle dveří. „A z nás dvou jsi to byla ty, kdo zapomněl, že ještě musíme pro něco zajít.“ Její pohled padl na neznámé sportovní boty, pak na tmavě šedý kabát. „Někdo už přišel?“

„Ano. Siina sestřenice. Jmenuje se Tonja. Příjmení jsem zapomněla. Něco s –wili na konci.“

„Cože? Ona má sestřenici?“ Elena proběhla chodbou a nakoukla do obývacího pokoje. „Dobrý den,“ pozdravila a poskakovala ke štíhlé ženě, která si udělala pohodlí na gauči posetém několika polštáři. „Vůbec jsme netušily, že Sia má sestřenici!“ Zastavila se před ženou a pronikavě si ji měřila. „No to se podívejme. Příbuzenstvo.“ Postavila se na špičky.

„Díky moc,“ opáčila Tonja.

„Nebuď prostořeká,“ napomenula Emma Elenu a položila na konferenční stůl chléb. „Obuj si pantofle, dceruško.“ Všimla si, že Tonja nepoužívá parfém, což jí u ženy připadalo podivné. Zvlášť když byla tak pohledná a dávala si záležet na nákladném odívání. „Pochází z Londýna.“

„To je v Anglii. Hlavní město.“ Elena vylovila zpod gauče tygří papuče. „Pročpak jste u nás, a ne u Sii?“

„Sia nebyla doma a nemocnice mi dala vaše číslo. Několikrát jsem se pokoušela dovolat, až jsem se spontánně rozhodla, že se sem stavím,“ odpověděla Tonja, která naštěstí přijala ten malý výslech s pobavením. „Jak jsem už říkala tvé matce, musím se omluvit. Ale chtěla jsem svou sestřenici překvapit a brzy odlétám zpátky. Proto jsem se s ní chtěla za každou cenu sejít.“

„Sestřenice znamená, že Siina sestra byla vaše matka, že ano? Nebo její bratr váš otec?“ pokoušela se Elena prozkoumat příbuzenský vztah. „Proč bydlíte v Londýně a proč jste se jí nikdy neozvala?“

„Všechno je to trochu komplikované,“ povzdechla si Tonja. „Sestry se pohádaly, moje matka se odstěhovala do Anglie, a až do své smrti mi o rodině nic neřekla. Celý rok jsem pátrala po stopách, napříč všemi zeměmi, až jsem ji našla. Pak už mě nic nedokázalo zastavit.“ Podívala se na hodinky. „Kdy začíná váš večírek, paní Karková? Myslíte, že Sia dorazí brzy? Letadlo mi odlétá za čtyři hodiny.“

„Můžeme jí zavolat!“ zaskřehotala nadšeně Elena, jejíž odpor se zmenšoval a zmenšoval. „To je přece skvělé!“ Tleskla rukama. „Potom budeme mít…“

„…o hosta více,“ vpadla Emma dceři do řeči, protože věděla, co chtěla říct: …další tetu.

Přísně vzato nebude Tonja jejich skutečná teta. A Sia byla spíš něco jako jejich praprababička, ale podle všeho spolu byly všechny čtyři spřízněny. Kdo by si to byl pomyslel? Emma se domnívala, že na pravdu je ještě příliš brzy. Nejdřív měla být Sia u nich a seznámit se se sestřenicí. Všechno ostatní se pak uvidí. Potřebovala definitivní potvrzení příběhu, než se jejich příbuzenstvo oficiálně rozroste.

„Jídla máme určitě dost. A teď si musím rychle obléct něco vhodného na večírek.“

Elena se na ni udiveně podívala, ale mlčela.

Někdo divoce zazvonil, ze schodiště k nim dolehl povykující dětský hlas.

„To jsou první hosté,“ zvolala Elena nadšeně a vyběhla do předsíně. „To je určitě Üdin. Otevřu!“

Tonja se neurčitě usmála, když poznamenala: „Děti.“ Sklenice vody, kterou před ni Emma postavila, se ani nedotkla.

Sia pádila krátce před půlnocí nahoru po schodech, v levé ruce vychlazenou láhev sektu. Černý kabát za ní povlával.

Prostě a jednoduše se až příliš dlouho zdržela v klubu D.A.R.K., kde rychle zasvěcovala kolegu z ochranky, který za ni dnes večer zaskakoval. Vedle Mořicovy bašty pro ni klub představoval další jisté zaměstnání.

Ale kolega byl tak milý a mladý a ona se mu věnovala ráda. Zato pak musela v centru vyždímat z Hayabusy skoro všechno. Krátce před přelomem roku byl provoz minimální a správa komunikací naštěstí nechala ulice posypat dostatečným množstvím soli. Žádný led.

Bezpečné uhánění. Musela se ušklíbnout. Hezký protimluv.

Stanula přede dveřmi Elenina a Emmina bytu.

Pohled na ručně vyrobený věnec, visící vedle obyčejné jmenovky, probudil k životu minulost. Na mysli jí vytanuly vzpomínky na onen večer, kdy se objevila v jejich starém bytě, aby obě ženy zabila. Ale Eleniny oči, jejich výraz, když ulpěly na Siině dlouhé dýce, ji přiměly změnit názor. Byla moc ráda, že to tenkrát neudělala. Byla by to největší chyba její existence.

Nedokázala bych si to odpustit. Ne v jejich případě. Sia zvedla pravou ruku, ukazováček se přiblížil k zvonku.

Vtom to ucítila.

Zpode dveří se sladce linulo lákavé, milované aroma. Pronikalo ven kukátkem, prostupovalo dřevem a neslo se přímo do jejího citlivého nosu. Na druhé straně byla krev.

Různá krev.

Velká spousta krve.

Rázem se v ní probudila žízeň i ostražitost. V bytě se muselo přihodit něco, co připomínalo masakr.

Bože, co se stalo?

Siin strach o Emmu a Elenu zaplašil veškeré horečné přemýšlení o možném vysvětlení. Odložila láhev, tasila dýky a vykopla dveře.

Předsíň zalévalo sivě žluté světlo, svítila jen jediná že čtyř žárovek. Při zpětném pohybu dveří zaslechla Sia tiché zašplouchání. Spodní hrana uvedla do pohybu částečně sraženou krev a odsunula ji dozadu ke stěně; stále tekutá červeň se okamžitě hrnula zpátky.

Kdyby nebylo té intenzivní, zrádné vůně, Sia by si v polotmě klidně pomyslela, že se jedná o čerstvý červený nátěr. Celá předsíň byla potažena tenkou, lehce se třpytící vrstvou. Byla krásně rovnoměrná a hladká. Násilné otevření dveří ovšem vyvolalo lehkou vlnu, probíhající zepředu dozadu, a zničilo iluzi.

Kde se tu všechna vzala?

Siu stálo velké přemáhání, aby se nenechala odlákat tou vůní a nepoklekla a nenapila se. Touha po ní dokázala být velmi, velmi silná a neodolatelná. Cena, kterou platila za věčný život a za své upíří schopnosti.

Spěšně kráčela rudou záplavou. Omývala jí špičky bot, kapky odstřikovaly a třísnily stěnu. Znělo to, jako by pospíchala po ulici zalité deštěm. Okraje kabátu a kalhot se koupaly v krvi.

Smysly měla napjaté. Kde jsou?

Z obývacího pokoje k ní dolehl tichý povzdech.

Pohybovala se ostražitěji, ale krev tiše pleskala a prozrazovala, kam míří – stále sledovala proud směrem ke zdroji.

Nakoukla za roh do velké místnosti.

Obraz trudnomyslného umělce by nemohl být strašnější.

Na gauči stálo pohodlné těžké křeslo. Na něm seděla žena s krátkými černými vlasy, která jí byla velmi podobná. Šaty měla nasáklé krví, takže původní barvu látky nebylo možno rozeznat. Vzpřímeným držením těla připomínala královnu, ruce jí uvolněně spočívaly na opěrkách a oči měla zavřené. Na tváři postříkané krví pohrával lehký úsměv. Slabá záře ztlumené stojací lampy s nepřímým osvětlením na ni dopadala jemně a cíleně.

Kdo je to?

U ženiných nohou se vršila divoká změť těl. Leželi tu mladší muži i ženy, z klubka trčely končetiny. Hrdla měli podřezaná, okraje ran byly ovšem jemně roztřepené, jako by ostří bylo zubaté.

Všichni měli otevřené oči. Nezemřeli rychle. Na znetvořených tvářích se jim zračila hrůza a nevýslovná bolest, kterou museli zakusit. Kolik lidí leželo kolem gauče? Na seznamu hostů večírku stálo třicet jmen, několik z nich patřilo dětem… Ale těchto mrtvol muselo být podstatně víc!

Okna bytu byla díky teplé krvi orosená, kovová chuť ulpívala Sie na jazyku a na patře.

Dílo psychopata! Nervy měla napjaté k prasknutí.

Kde jsou Elena s Emmou?

Pátravě se rozhlédla.

Leží uvnitř hromady?

„Ty,“ pronesla neznámá anglicky hlubokým hlasem, „které hledáš, jsou tady.“ Postupně kopla do obou těl nahoře, takže se skutálela z kupy a s plesknutím přistála v krvi; k Siině úlevě nebyla na hrdlech matky a dcery patrná žádná zranění. „Ještě žijí, Theresie Sarkowitzová.“ Žena nezvedla víčka. „Záleží jen na tobě, jestli to změním.“ Úsměv se stal ďábelštějším. „Ty se divíš?!“

Sia překonala první šok i fakt, že netuší, odkud se tu návštěvnice vzala. Soudě podle vzhledu by mohla být její sestrou – kdyby nějakou měla.

Vešla do obýváku, v pěstích svírala dýky připravené k boji. Jedna čepel mířila vzhůru, druhá dolů. Na útok bylo příliš brzy, situace jí připadala nejasná.

Sia zavětřila. Další osoby ani zrůdy v bytě nebyly. „Kdo jsi?“ Pomalu se vydala k improvizovanému trůnu. „Otevři oči a vysvětli mi, co má znamená tohle divadlo!“

„Chtěla jsem ti připravit příjemné uvítání a nabídnout ti možnost se posílit, než se dáme do boje,“ prohlásila neznámá mírně. „Nachlemtej se z podlahy jako prase! Na víc nemáš nárok!“ vykřikla najednou srbsky, hlas prosycený nenávistí. Prsty sevřela opěrky a pevně je stiskla; dřevo se roztříštilo.

„Kdo jsi?“ zeptala se Sia znovu a odhodila kabát na zem, aniž by byť jen na okamžik pustila zbraně z rukou. Znala tento jazyk z dávných dob, kdy ještě měla co do činění s Markem. Posílá mi svou opožděnou pomstu?

Teď se neznámá zasmála. „Pokud by ses zdráhala se se mnou utkat, ty dvě zemřou.“ Pomalu pustila opěrky, pravý ukazováček zamířil na Elenu a Emmu. „Když zvítězím, zemřou zcela jistě taky.“ Spokojeně se usmála. „Je to pro tebe dostatečná pobídka, madame Charlotte Pirotová?“ zeptala se starou francouzštinou.

Sia sebou trhla. „Odkud… Jak mám rozumět té spoustě narážek?“ Pirotová bylo její jméno ve francouzském exilu, kam se před třemi sty lety uchýlila po rozchodu s dětmi Jidášovými a s Markem. V Bretani.

„Ano, znám tě už velmi dlouho. Možná jsem ti byla už dříve v patách, aniž by sis toho všimla?“ Neznámá se zachichotala. „Ne, existovaly jiné záležitosti, jimž jsem se musela věnovat. Vždycky jsem věděla, že ty mi neutečeš. Co jsem dělala, mě mělo připravit na den, kdy tě vystopuji.“

Co to vykládá za nesmysly?

Sia neměla tušení, kdo před ní sedí, ale nechtěla se tím už dál zdržovat. Tahle pomatená osoba chtěla bojovat, dobrá. Milost s ní mít nebude.

Kdo ohrožuje Elenu a Emmu, musí zemřít.

Nadlidsky rychlými kroky se přenesla přes mrtvoly a vrhla se s dýkami v rukou na neozbrojenou soupeřku.

Žena bleskurychle utrhla područku a ohnala se po ní.

Sia uhnula, protože s útokem počítala. Roztříštěný hrot minul její hruď, zato schytala tvrdou ránu do zad. Druhá opěrka zasáhla cíl velmi dobře: Z břicha, na délku prstu pod srdcem, trčel Sie zkrvavený dřevěný bodec.

Tohle ti nebude nic platné!

Sia cítila bolest, přesto se ohnala po soupeřce.

Pravá dýka se zavrtala do opěradla křesla, druhá poškrábala sedák. Sokyně se jejím útokům vyhnula.

Potemnělým bytem se rozezvučel hlasitý, nenávistný smích.

Jak to dokázala?

Sia se divoce rozhlížela na všechny strany. Předpokládala, že narazila na upírku.

Neznámá seděla na velkých stojacích hodinách, nohy přehozené přes sebe, a předstírala, že se nudí. Hrané zívnutí jí skýtalo zjevné potěšení. „Slyšela jsem, že jsi vynikající bojovnice s dýkou. Dobře, je tomu už pár desítek let. Že by tě věk připravil o rychlost? Nebo mě chceš oklamat?“

Sia si vytrhla z těla improvizovaný kůl a zahodila ho.

Ví toho o mém životě až příliš mnoho.

„Doufám, že tě to pořádně bolí?“ Soupeřka se znovu zasmála, srdečně a zlomyslně současně. „Stejně jako ty jsem už měla mnoho jmen. Kdybych ti je všechna vyjmenovala, k ničemu by to nebylo.“ Vstala a v příští chvíli se stala neviditelnou.

To poskytlo Sie vodítko.

Viesczy!

Tento druh upírů dokázal být nepříjemný. Sia si nevzpomínala, že by v posledních letech někoho z nich zabila. Snad kromě oné příhody u větrného mlýna. Za to ovšem mohl Marek.

„Chceš mě zabít? Tak se ukaž a …“

Do zad ji zasáhl úder, jehož prudkost ji přiměla klopýtnout. Současně jí někdo podtrhl nohy a ona se zřítila na klubko mrtvých. Chtěla okamžitě znovu vyskočit na nohy.

Žena se tyčila nad ní, surově jí drtila podrážkou tvář. Zlomila Sie nos.

Stojací hodiny čtyřikrát pronikavě odbily, pak následovala série tlumených úderů.

„Šťastný Nový rok, matko!“

ŽALOZPĚV II

„Neboť vše, co vznikne,

hodno jest, aby zaniklo.“

Moudrá slova, Mefisto. Moudrá slova.

Ale když to vznikne znovu?

A znovu?

Co řekneš pak, Mefisto?

Bezbožná renesance, vyvržená peklem,

neschopná čelit sobě samé.

Uchovat si rozum.

Ach, vy stíny, ty temnoto!

Kdybych připraven byl

svůj život položit –

kdo chtěl by si ho vzít?

Nikdo po něm neprahne,

zmařen, ach zmařen je.

Nad sebou truchlí tak,

osvobozen byl bych

moc rád.

KNIHA TANGUYHO

KAPITOLA I

Pozdní léto 1781, Francie, jižní Bretaň,
poblíž vesnice Kerhinet (Pays noir)

Krajina Brière k němu promlouvala.

Jak ležel ve člunu se zavřenýma očima a usmíval se, vlnila se, ševelila a šeptala. Nesčetná rákosová stébla se ohýbala ve větru, stonky se otíraly o sebe a lístky šustily. Voda tiše žbluňkala, v nepravidelných intervalech se ozývalo ptačí volání.

Slunce ho zalévalo hřejivými paprsky a osušovalo mu vlhkou kůži. Člun, na jehož dně ležel, se v líné vodě takřka nehýbal. Lépe se den strávit nedal.

Pak se dno náhle zakolébalo, dřevo jemně zaskřípalo. Ucítil, že se k němu někdo blíží.

Na hruď se mu přitiskla dlaň, rty se dotkly úst a vtiskly mu jemný polibek. „Musím jít, Tanguy. Jinak se můj otec podiví. Ještě nikdy jsem nepotřebovala tolik času, abych zkontrolovala sítě.“

Zamžoural do slunce a spatřil obrysy ženského těla. „Jsi si jistá?“ Pohladil ji po tváři, přejel po nahých ramenou, pak se napřímil a odhrnul jí dlouhé plavé vlasy. Něžně ji políbil na levé ňadro a ucítil, jak se zachvěla rozkoší. „Myslím, že je třeba ještě vyspravit jednu síť.“

Gwenn se zasmála, odstrčila ho a rychlým pohybem si povytáhla oděv na správné místo. Její ňadra zmizela pod látkou. „Ty bys mohl pořád vyspravovat sítě.“ Zkontrolovala šněrování prostých plátěných šatů a přitáhla je. „A já taky. Jenom s tebou. Ale ještě nejsme svoji, takže nechme naše rodiče v domnění, že tohle neděláme.“ Nabrala si do dlaně trochu vody, uhladila si rozcuchané vlasy a ukryla je pod čepec.

Tanguy ji pozoroval a pořád se usmíval.

Byl nejšťastnějším mužem ve vesničce Kerhinet, a to i bez přílišného jmění. Peníze, které vydělával jako sběrač rákosu, mu zajišťovaly jen skromné živobytí. Ale díky Gwenn byl o to zámožnější. Obohacovala ho svou povahou, smíchem i svou láskou.

„Jsi tak báječná,“ hlesl tiše a posadil se. „Udělám všechno, abys se mnou byla šťastná.“

„To děláš už teď. A tím myslím víc než jen milování.“ Navzdory kolébajícímu se dnu vstala a pevným krokem přestoupila na druhý člun, pohupujícímu se vedle. „I když ti to moc jde,“ dodala a zamrkala na něj.

„Naše děti budou jedinečné,“ zahoroval a vyskočil. Gwenn se jeho přehánění zasmála. „Budou to ty nejlepší a nejhezčí děti ve Francii! A budou chytré! Tak chytré, že… z nich budou… ministři… ne, králové!“

„Raději ne.“ Gwenn se chopila bidla, kterým poháněla loďku močálem. „Tohle není dobrá doba pro krále. Bude stačit, když z našich dětí budou stejně dobří řemeslníci, jakým je jejich otec.“ Poslala mu vzdušný polibek. „Adieu! Brzy se uvidíme. Za pár dní je v Guérande Svátek soli. Můj otec by tam chtěl vidět tebe i tvé rodiče. Jste zváni.“ Odrazila se ode dna močálu a zamířila mořem rákosí k malému kanálu, který se táhl jen pár metrů od nich.

„To rád slyším!“ Tanguy zavýskl. Nevěděl, co si počít s tou spoustou pocitů a bujnosti. Zamával jí. „Budu na tebe myslet, miláčku! A už teď mi chybíš!“

„Raději se obleč,“ opáčila, zatímco člun víc a víc pohlcovalo rákosí. Mladá žena se znovu změnila v siluetu. „Kdyby tě někdo takhle viděl, ještě by si pomyslel, že chceš vystrašit kačeny k smrti, a tak je chytit.“ Potom zmizela.

„Ach,“ povzdechl si a zavřel víčka, aby si v mysli znovu oživil sladké okamžiky vášně, kterou právě sdíleli: její štíhlé tělo, které se pod ním pohybovalo, zlaté vlasy, do nichž tak rád nořil tvář. A její vůně…

Ne. Musím zpátky. Matka čeká! Aby se zchladil, skočil do tmavé vody a krátce se ponořil. Chodidly se přitom dotkl měkkého dna bažiny.

Rychle přitáhl nohy k tělu. Dno bylo zrádné, dokázalo svou kořist pevně sevřít jako měkká, sklapující past. Tanguy znal tyto zvláštnosti. Narodil se v Kerhinetu a ve svých jednadvaceti letech věděl, na co si musí dávat pozor, aby se nevystavil nebezpečí.

Vrátil se k hladině a vytáhl se přes okraj zpátky do člunu, otřepal ze sebe vodu a oblékl se. Přitom mu pohled padl na malou rudou skvrnu na pravém předloktí. Znamínko zdědil po matce.

Na přídi ležely tři kachny, které zastřelil krátce poté, co se vydal na cestu. Používal raději luk a šípy, protože nehlučná dalekonosná zbraň se skvěla hodila pro lov v hustém rákosí. Když se netrefil, zvíře hned nevyplašil a většinou dostal druhý pokus. Kromě toho s sebou nemusel vláčet choulostivý prach, těžkou mušketu ani olovo.

Tanguy vyvedl člun bidlem z milostného úkrytu ven do malého kanálu; podobných se v rozlehlém, na mnoho mil se táhnoucím Brière nacházely stovky. Moře rákosí, bažina, pevné ostrůvky a vodní cesty se střídaly a představovaly pro obyvatele – Brièrones – zdroj rašeliny, loviště a pracoviště současně.

Tanguy pozvolna ujížděl k domovu.

Gwenn…

Pocházela z Guérande a byla nejmladší dcerou sběrače soli. Tanguymu se díky jeho dovednostem podařilo přesvědčit jej, že bude pro Gwenn tím pravým. On a nikdo jiný.

Prchlo před ním několik ptáků. Projížděl kolem leknínů a ostrůvků plovoucí rašeliny. Vítr odnášel poloslaný zápach, který se uvolňoval hlavně za velkého horka.

Měl rád ten zelený, ševelící labyrint, který v sobě skrýval něco zakletého. Strach nikdy nepociťoval, v noci ani za dne – i když kolovaly děsivé legendy. Jako třeba o obrovi, který žil v Brière a volal na živé. Říkalo se, že kdo mu odpověděl, mohl si být jist brzkou smrtí.

Ještě nikdy jsem ho neslyšel.

Tanguy zkušeně popoháněl člun. Jak se dřevo nořilo do vody, tiše to šplouchalo. Odpichování loďky bylo uměním samo o sobě a ten, kdo ztratil bidlo, pigouille, mohl s plavidlem snadno bezmocně uvíznout v močálu.

Doufám, že se mi to nikdy nestane.

Brzy dorazil k molu, odkud vedla široká stezka do vesnice. Po ní pravidelně vlekl se svými třemi bratry nařezaný rákos, aby ho pak zpracovali ve stodole a prodali coby střešní krytinu. Rákos z Brière zásoboval celou oblast.

Tanguy vyskočil ze člunu, uvázal ho a sebral kachny. Pak se s tichým pohvizdováním rychle vydal po cestě k vesnici.

Víska Kerhinet byla jen malým shlukem nízkých žulových domků na okraji močálu, s rákosovými střechami a pestrobarevnými dveřmi a okenními rámy, natřenými na modro, zeleno a bílo. Šeď kamenů a omšelých střech jen podtrhovala živost barev.

Dům jeho rodiny s přilehlou stodolou ležel v samém středu osady. Už z dálky viděl své starší bratry, jak se lopotí na slunci. Vršili na sebe čerstvě vyryté kusy rašeliny, aby je teplo vysušilo. Palivo na zimu.

„Tady,“ vykřikl a zamával kachnami. Se sourozenci mluvíval směsicí bretonštiny a francouzštiny. Většinou ale nakonec skončili jen u bretonštiny, i když jejich matka kladla důraz na to, aby ovládali oba jazyky.

„Pozor!“ zvolal Gurvan a narovnal se. „Jde naše večeře.“ Prsty i předloktí měl celé černé od mokré rašeliny. „Dobrá práce!“

„Lovci ale přináleží ještě jedna pocta: Zajdi si pro vědro horké vody a oškubej je,“ ozval se Pierrick, který byl o dva roky starší než Tanguy. Bratři si byli velmi podobní. „S peřím je nemám rád.“

„Ach, já je zastřelil. Víc už dneska dělat nemusím,“ opáčil Tanguy a přistoupil blíž. Viděl, že bratři nejen nakopali rašelinu, ale také přitáhli z bažiny tlustý kmen prastarého bažinného dubu. Nikdo přesně nevěděl, jak jsou tyto stromy staré. Jejich dřevo, tvrdé jako kámen, se výtečně hodilo k vyřezávání dýmek. Pierrick si tím krátil čas a získával pro rodinu výdělek navíc. Na trhu se dýmky prodávaly opravdu dobře.

Tanguy ucítil vůni galettes, slaných palačinek. Jednoznačně se linula z otevřeného okna jejich domu.

To si nechám líbit! Při milování člověku vytráví.

Vtom se už otevřely dveře a matka Mariette přinášela dřevěný tác, na němž se vršila hromada tenkých, měkkých placek z pohankové mouky. Tanguy viděl, že jsou polité medem; k palačinkám jim matka naservírovala sladovou kávu v promáčknutém kotlíku. „Podívejme, lovec se vrátil.“

Tanguy znovu zvedl kachny. „Večeře, maman.“

„Dostaneš galettes, až je oškubeš,“ ozval se rychle Pierrick a přešel ke žlabu, aby si umyl ruce.

„Pokud ještě nějaké zbudou,“ dodal Gurvan a s širokým úsměvem zatarasil bratrovi cestu. „Maman je udělala pro nás.“ Ukázal mu špinavé prsty. „Tvrdá tělesná práce. Ne jako ty.“

„Je dost pro všechny,“ uklidňovala Mariette se smíchem sourozence. „Pierricku, jdi a přines poháry.“ Položila tác na menhir vedle vchodu. Stál tam, kam až Tanguyho paměť sahala.

Pierrick se vytratil, ale rychle se vrátil. Poháněl ho strach, že se na něj nedostane. Pak začala hostina. Tanguy žvýkal a přitom maloval kouskem uhlu na kůru stromu. Po několika tazích vzniklo oko. Gwennino oko.

„Hezké kačeny.“ Mariette pohladila ptáky po peří. „S tím se bude určitě ještě dát něco provést.“

„Nějaká pírka potřebuji na šípy,“ poznamenal Tanguy, odložil uhel, svinul si palačinku, ukousl si a napil se kávy. Jeho až dosud nádherný den nádherně dozníval. Zadíval se na dub. „Nové dýmky?“ zeptal se Pierricka.

Jeho bratr přikývl a polkl. „Došly zásoby,“ zahuhlal nezřetelně a hned si přidal. „Musí se vysušit.“

Gurvan se zasmál a zamával ve vzduchu palačinkou. „Mon dieu! Tady je někdo pořádně nenažraný.“ Potom se zadíval na cestu, táhnoucí se vesnicí. „No to se podívejme. Máme návštěvu.“

Tanguy se zpočátku domníval, že je to Gurvanova lest, kterou se bratr snažil odlákat jeho pozornost a dostal se k dalším galettes, ale podle matčina a Pierrickova výrazu poznal, že tam opravdu někdo stojí. A tak se otočil.

Nějaký chlapec, ne starší než třináct čtrnáct let, zíral na hromadu palačinek, jak to dělávají děti, když narazí na něco dobrého k snědku a neodvažují se zeptat. Byl nápadně oblečen. Sametové, vínově červené culottes, vyšívaný kabátec, bílou nabíranou košili, punčochy a drahé boty s přezkou si nemohl pro syna žádný normální pracující dovolit. Soudě podle bláta na botách se hoch potuloval po Brière pěšky.

„Z naší vesnice není,“ pronesl Pierrick.

„Vážně bystrá poznámka, bratříčku,“ odvětil Gurvan a sklidil za to ránu do paže. Se smíchem si třel bolavé místo. „Ten malý seigneur vypadl bohatému papínkovi z kočáru.“

Tanguymu připadal chlapcův pohled zvláštní. Jeho tvář by nějaká dívka dozajista označila za hezkou, a na tom nic neměnilo ani mateřské znaménko pod levým okem. Ale v jeho očích se mihotalo něco přirozeně vyzývavého. Ten kluk má kuráž od přírody.

„Všimli jste si někdo, odkud se tady vzal?“ Mariette se rozhlížela na všechny strany.

Gurvan zavrtěl hlavou. „Ne. Zčistajasna se tu objevil. Z ničeho nic.“

„Bažinný duch,“ vyprskl Pierrick – a vysloužil si za to od matky lehký pohlavek dlaní do týla.

„Takové věci neříkej. S močálem se nežertuje,“ zněl její vážný příkaz.

Tanguy by mohl přísahat, že na tom chlapci je něco hrozivého, i když to nedokázal přesně definovat. Z hnědých očí s karamelovým kroužkem kolem zorničky vyzařovalo cosi temného, středně dlouhé černé vlasy propůjčovaly mladíkovi jistou divokost.

Odmlouvání ten malý seigneur nejspíš nestrpí.

„Bonjour,“ pozdravil ho Tanguy zdvořile. „Kdo jsi? Co tě přivádí do Kerhinetu?“

Chlapec lačně hleděl na galettes.

Mariette mu pokynula: „Pojď sem, mladíku. Jestli máš hlad, můžeš se ho tady zbavit.“

Gurvan a Pierrick zasténali, měli dojem, že se jejich příděl ocitl v nebezpečí.

Chlapec váhavě vykročil, zavětřil jako zvíře a přistoupil blíž. Tanguymu připomínal potulného psa, který svobodně pobíhá ulicemi.

Drobná ruka se natáhla po horní palačince – ale Gurvan ji popadl a přidržel za zápěstí. „Nejdřív nám řekneš bonjour a pak nám prozradíš své jméno, petit seigneur,“ dožadoval se. „Matčiny galettes si žádají trochu vlídnosti.“

Tanguyho údiv vzrostl, když spatřil, jak chlapec pomalu otáčí hlavu k bratrovi a upírá na něj svůj naléhavý pohled. Aniž by hoch pronesl jediné slovo, uvolnil Gurvan sevření.

Mně by to u něj teda neprošlo!

Hoch utrhl kousek medem pomazané placky a pomalu si jej vsunul do úst, jako by mu jídlo nepřipadalo bezpečné. Po několika prvních žvýknutích se uvolnil, polkl a utrhl si další kus.

„Bravo!“ zvolala Mariette a roztáhla rty do ještě širšího úsměvu. „Chutná ti!“

„Maman, co nevidět tě zaměstnají jako kuchařku na nějakém zámku.“ Pierrick netrpělivě čekal, až si bude moci smotat další palačinku. „Což by bylo zlé, protože bychom se pak museli obejít bez tebe i tvého kulinářského umění.“

Tanguy si prohlížel chlapce pozorněji. Ten jedl, jako by kolem něj nikdo nebyl. Nedíval se na ně, nemluvil s nimi. „Ještě jsme neslyšeli tvé jméno, petit seigneur.“

Aniž by si toho host všímal, sáhl po poháru, vylil Gurvanovu náhražku kávy do trávy a přešel ke žlabu, aby si vypláchl nádobu. Pak si z přivedeného pramene nalil čerstvou vodu. Pil hltavě, jako by už dlouho žíznil.

„Pomalu toho začínám mít dost!“ vykřikl Gurvan, když se vzpamatoval z překvapení. „Pořádně mu vypráším zadek!“

„Nekřič tak. Možná je hluchý.“ Matka podala hubujícímu synovi vlastní pohár. „Pokud si pro něj nikdo nepřijede, budeme ho muset dopravit do Guérande. Nejspíš se ztratil z nějaké lovecké společnosti.“

„Odměna!“ vyhrkl nadšeně Pierrick. „Très bien! Tady se dá vydělat pár livrů.“

„Bude lepší, když ho někomu předáme, než aby mladý seigneur padl do rukou lupičů, kteří nedávno přepadli u Saint Nazaire kupce.“ Tanguy se neodvažoval sáhnout po galettes, ať to bylo sebepošetilejší. Mladík nepředstavoval žádnou hrozbu. Není to bažinný duch, domlouval si. Neznal žádnou legendu o utopeném šlechtickém synkovi. Ale pohled těch očí…

Mlčenlivý hoch se k nim vrátil a jedl vestoje dál. O čtyři palačinky později si říhl a rozhlédl se kolem sebe. Když uviděl kachny, přenesl se k nim dvěma kroky a vzal si tu nejvypasenější.

„Seigneur sem nebo tam!“ Gurvan vyskočil na nohy. „Nech je být! Ulov si nějakou sám!“ Výhružně k němu vykročil.

Chlapec si upřeně změřil mnohem statnějšího muže, zůstal neohroženě stát a ukryl ruku se zvířetem za záda, pak lehce pootevřel rty. Slyšeli to všichni: Výhružně zavrčel!

Gurvan se zaraženě zastavil. „Co to provádí? Zbláznil se a považuje se za psa?“

„Nech mu tu kačenu,“ vybídl ho Tanguy. Nechtěl by se s tím podivným dítětem prát o kachnu. „Zastřelím nám jinou. Na dnešní večer budou dvě stejně víc než stačit. Po té hromadě palačinek.“ Sledoval, jak se nezvaný a velmi nezdvořilý host vrací na cestu a pokračuje vesnicí dál; několik jejích obyvatel za ním zvědavě hledělo.

„Podívejte se na něj! Petit seigneur si jde svou cestou.“ Pierrick se tvářil naprosto nechápavě.

„Běžte za ním,“ nařídila jim Mariette, když hoch zahnul za zatáčku a pohltilo ho rákosí. „Nezná močál. Doprovoďte ho bezpečně do Guérande.“ Vzala obě kachny. „Až se vrátíte, budu pro vás mít hrnec dušeného masa.“

Tři bratři popadli čepice a dali se do běhu. Ale když vyběhli za zatáčku, nebylo už po chlapci ani stopy.

Najednou se zvedl vítr a otočil se. Ve vzduchu se vznášela vůně Atlantiku.

Krajina Brière se před nimi mocně zavlnila. Tanguymu vytanulo na mysli moře bičované bouří. Rákosí šelestilo a navzdory poryvům větru se za bílého dne objevila mlha; močál tlumeně žbluňkal. Jakýsi pták zakřičel tak děsivě, až to všem třem mladíkům nahnalo husí kůži.

Tanguy se zadíval na mlhu. Pochopil ji jako znamení i varování. Jako by jakási temná moc chtěla zabránit tomu, aby sledovali návštěvníka.

„A co když to přece jenom byl duch?“ zašeptal Pierrick přidušeně a pokřižoval se. Zjevně sdílel s bratrem podobné myšlenky.

Gurvan pozoroval jemné sloupce mlhy, které se zvedaly na mnoha místech, vzápětí zase sráženy větrem k zemi. „Náhlá změna počasí,“ prohlásil chabě. „Ještě se po tom nepříjemném klukovi trochu porozhlédneme a pak se vrátíme. Koneckonců nejsme jeho chůvy.“

Celí napjatí urazili pár kroků po známých stezkách vedoucích bažinou, ale po chlapci nebylo ani vidu ani slechu. Jako by nikdy neexistoval.

Jediné, co našli, byla ukousnutá hlava kachny a vytrhané, zkrvavené peří.

„Copak ji sežral?“ zašeptal Tanguy bezděky.

Jeho bratři raději mlčeli.

Pozdní léto 1781, Francie,
jižní Bretaň, město Guérande

„Slyšíte to?“ zvolal Tanguy vzrušeně. „Už hrají!“ Upravoval si klobouk, jako by mu špatně seděl. Přitom jen samým radostným očekáváním nevěděl, co si počít s rukama.

Brzy zase uvidím Gwenn!

Stejně jako bratři měl na sobě bretaňský kroj s bílou košilí a tmavými kalhotami.

Pierrick si vzal s sebou binioù kozh, dudy, Gurvan přinesl na Svátek soli bombard. Byli dobrými muzikanty; rádi vyhrávali po hospodách a na ulicích k tanci nebo vyzývali ke zpěvu. O peníze žádat nemuseli, slavící lidé jim je dávali dobrovolně.

Před nimi se tyčily stovky let staré hradby města Guérande, které z dálky dávaly zapomenout na všechny moderní budovy kolem. Město tvořilo rozrůstající se středobod regionu. Solné srdce. Tanguy znal rozsáhlá solná pole mezi městem a Atlantikem, na nichž stála mořská voda a kde se získával drahocenný minerál stejně jako vzácná a drahá fleur de sel. Cestou sem procházeli kolem několika malých, mělkých rybníků.

Tanguymu připadalo, že noc je jako stvořená k oslavám. Město všechny vítalo s otevřenou náručí: Kameny byly svůdně ozářeny pochodněmi a lucernami, brány zely dokořán, jako by je chtěly obejmout. Lidé stále proudili dovnitř, aby slavili na náměstích i dalších místech. Moc rád už by tam byl! U ní…

„Však přijdeme včas,“ poznamenala Mariette s vědoucím úsměvem. Oblékla si černé šaty s bílou krajkovou zástěrou a obrovským bílým čepcem, jak to dělávala každý rok. „Brzy si s ní zatančíš.“

„Jo, to mu jde. Kdyby ses ještě naučil hrát na nějaký nástroj, byli bychom neporazitelní,“ odvětil Pierrick. „Tak, a teď na sebe pěkně upozorníme!“ Nafoukl měch. Ozvalo se tiché zakňourání píšťal. Přitiskl rty k náustku a dal se do hraní, Pierrick se k němu přidal.

Brzy se k nim přidružili pocestní a společně protáhli se zpěvem a tleskáním městskou branou. Nevázanost byla příliš nakažlivá.

Guérande praskalo ve švech, zdálo se, že hradby nejsou schopny všechny pojmout. Dělníci a sběrači soli se shromáždili, aby oslavili prozatímní vrchol sklizně.

Tanguy žasl, ačkoliv nezažíval svátek poprvé. Z vůně pečených a vařených pochutin se mu sbíhaly sliny v ústech.

K uším jim dolehly první písně, k nimž lidé tančili v dlouhých řetězech. Každý, kdo chtěl, se prostě mohl zavěsit a tančit s nimi. V tu chvíli už Tanguy také zahlédl prvního takového tanečního červa s lidskými články, který se vinul davem, prodlužoval se a prodlužoval.

Gurvan a Pierrick předvedli velkolepý závěr, pak celí rozzáření odložili nástroje a sklidili mohutný potlesk. Odměnou jim byla poklepání na ramena, polibky a také pár drobných mincí.

„Kde se setkáme s Martinovými?“ zeptala se Mariette.

Tanguy ukázal na malou uličku po pravici, ve které se nepotloukalo zdaleka tolik slavících. „Tudy a pak k jižní bráně. Je tam hospůdka s výtečným vínem z Bordeaux. Dávejte si pozor na měšce. Dav poskytuje zlodějům skvělou ochranu.“ Ujal se vedení; bratři kryli z boku matku, aby ji ochránili před nejhorší strkanicí a různými chmatáky.

Tanguy šel napřed a neustále mával na rodinu, aby ho neztratili z očí. Když se otočil dopředu, spatřil náhle hocha, který jim spořádal galettes a podle všeho se krmil syrovými kachnami. Na sobě měl tytéž šaty jako při jejich prvním setkání, tentokrát ovšem čisté, a právě zahýbal za roh.

Takže přece jenom žádný bažinný duch.

Teď chtěl vědět, odkud ten podivný, hrozivý kluk pochází.

Znovu se obrátil na sourozence. „Pokračujte dál ulicí, pak zahněte doleva,“ zakřičel na ně přes hlavy lidí. „Ta hospoda se jmenuje Pour l´âme. Přijdu za vámi!“ A hned zrychlil, aby neztratil hocha z očí.

Stačí, že nám unikl jednou.

V přelidněných ulicích se rozpoutala divoká, namáhavá štvanice.

Tanguy měl dojem, jako by běžel hustým houštím. Musel se ohýbat, prosmýkávat se mezi lidmi, zachytával se kazajkou, několikrát skoro ztratil klobouk. V tomto prostředí nad ním měl chlapec jasnou převahu, protože díky malé tělesné výšce a drobnému vzrůstu snadněji postupoval vpřed.

Tanguy stále znovu a znovu viděl jeho černou čupřinu, jak se vynořuje mezi těly a stánky a zase mizí. Vyrazil mu pot a stékal mu v drobných stružkách po zádech i po čele. Svým tlačením a strkáním si vysloužil nejednu ošklivou nadávku.

Vždycky se domníval, že se v Guérande vyzná. Kdo se zorientoval v labyrintu Brière, neměl by ztroskotat v klikatých zákoutích města. Ale brzy mu okolí začalo připadat cizí.

Proud slavících se ztenčil, domy byly najednou větší a působivější, měnily se ve vily, před jejichž dveřmi stáli drsně vyhlížející strážci.

Jak jsme si mysleli: dítě z dobrého domu.

Tanguy zahlédl chlapce, jak vybíhá po schodech jednoho z těchto malých paláců. Odhadoval, že do takové vily by se vměstnala celá víska Kerhinet i se zvířaty. Panská tříposchoďová budova, v níž hoch zmizel, na sebe neupozorňovala ani tak svým jednoduchým vzhledem, jako spíš okny z barevného skla, které jí propůjčovaly takřka kostelní vzezření. Nejspíš nebude ani za nejjasnějšího denního světla uvnitř úplně jasno.

Dva muži v nezvyklých černých livrejích a s bílými parukami s krátkými kadeřemi na hlavách přerušili tichý rozhovor. Uklonili se a seigneur zmizel uvnitř.

Tanguy se loudal ulicí a prohlížel si chlapcův domov. Raději Pierrickovi a Gurvanovi neřeknu, že ten malý žrout palačinek bydlí v Guérande, pomyslel si a zůstal stát dřív, než dorazil na konec průčelí. Strčil si ruce do kapes dlouhých kalhot. Krátké culottes nosili jen bohatí a urození. Jinak by ještě byli schopní vykonat tady návštěvu, aby si nechali to jídlo zaplatit.

Při pohledu na výjev, zachycený na vitrážovém okně před ním, ho zamrazilo. Jakési vlčí stvoření sedělo na trůně a u nohou se mu plazili nazí lidé, požíraní dalšími vlky. Část pekla? Za oknem musela stát svíce nebo hned několik, protože postavy zářily. Oči bytosti na trůně se třpytily krutě a chladně jako diamant. Proč si někdo nechá…

Vtom se otevřely dveře.

Vyšel z nich postarší muž, který už svým pouhým vystupováním budil respekt, aniž by musel vydat jediný zvuk. V rysech a v očích se mu zrcadlilo cosi tvrdého.

Strážci se uklonili okamžitě a hlavně mnohem hlouběji než před chlapcem. Mužova bílá paruka byla skvostnější, bohatší a delší než v případě hlídačů. Kolem vysokého límce bílé košile měl uvázaný černý šátek s třpytivou broží.

Ani král by nemohl působit majestátněji. Tanguy podobného šlechtice nikdy neviděl a pohled na něj ho notně ohromil.

Statnější z obou strážců ho zahlédl a otočil se. Za opaskem mu vězely dvě pistole, v ruce svíral dlouhý klacek. „Zmiz. Neokouněj tady!“ Máchl rukou, jako by ho chtěl zaplašit. Hovořil francouzsky, nikoliv bretonsky. Podle přízvuku musel pocházet odněkud z jihu.

„Žádný strach, mon seigneur,“ zvolal Tanguy přátelsky a snažil se odpovídat čistou francouzštinou. Tak tak že mu neunikla bretonská slova, a tak si odkašlal, aby to skryl. „Nechtěl jsem vás obtěžovat. Půjdu si svou cestou.“

Seigneur, který měl navzdory vlahému letnímu večeru na sobě těžký, vyšívaný tmavomodrý kabátec a černé culottes, se rozesmál a jeho muži se k němu přidali.

Smějí se mi! „Řekl jsem něco hloupého, mon seigneur?“ zeptal se Tanguy.

„Ne, řekl jsi něco, mladý muži. To bylo hloupé,“ zazněla ve vytříbené francouzštině šlechticova odpověď.

Tanguy si uvědomoval, že odmlouvání by nebylo na místě. Ale stejně. „Nevím, co máte na mysli, mon seigneur.“

„Tvůj jazyk, mladíku. Moc se snažíš mluvit jako Francouz, ale jazyk ti škobrtá o toho Angličana v tobě.“

Tanguy to považoval za urážku, na kterou ale nemohl přiměřeně reagovat. „Jsem Bretonec, stejně jako vy, mon seigneur, pocházíte z jihu země. Ale všichni jsme Francouzi.“

Strážci sešli dva schody a zvedli hole. Výprask coby odměna za odvážné námitky nebyl daleko.

Šlechtic je zastavil krátkým, ostrým rozkazem, jako by byli cvičení psi, a ne lidé. „Jsi poloviční Angličan, mladíku, jako všichni Bretonci. Smiř se s tím.“ Na hladce oholené tváři se mu zračila rozmrzelost. „Kdyby se mě král ptal, doporučil bych mu, aby vrátil vaši zemi Britům. Moře je tu příliš drsné, lidé příliš zatvrzelí a hudba příšerná. Víno mi pomáhá zapomenout na to, kde jsem.“

„Proč se tedy se synem nevrátíte, odkud jste přišli?“ opáčil Tanguy.

Muž sebou trhl, oči se mu změnily v úzké čárky.

„Jak to mluvíš s hrabětem de Morangiès?“ zařval mohutný strážce a seběhl zbytek schodů. Teď už ho pán zpátky nezavolal. „Ukloň se markýzi ze Saint-Alban, rytíři de Saint-Louis, pánu mnoha farností a bývalému úspěšnému generálporučíkovi Jeho Veličenstva!“ Než mohl Tanguy zareagovat, máchl obr klackem a zasadil mu bolestivou ránu do levé paže. „Neslyšels, chlape?“

Tanguy se rychle uklonil, i když ne bez vnitřního odporu. Poslední, co si přál, byl spor s nějakým hrabětem, který by mu zkazil Svátek soli a tím i shledání s Gwenn.

De Morangiès vystoupil na horní odpočívadlo. Tvářil se teď podezíravě, přímo nepřátelsky. „Jak se jmenuješ?“

„Tanguy Guivarch.“

„Odkud znáš mého vnuka?“

„Byl u nás, mon seigneur.“

„Lžeš!“ vykřikl hrabě a strážce okamžitě znovu udeřil. Klacek třeskl o záda, až Tanguy zasténal. „Neopovažuj se …“

„Bylo to asi před měsícem, mon seigneur. Přišel sám do Kerhinetu!“ vysvětloval a cítil, jak bolest pomalu ztrácí na pronikavosti a mění se v tupé tepání. „Jedl u nás galettes. Galettes s medem. Neodpověděl na žádnou z našich otázek a pokračoval v cestě. Ale odnesl si s sebou jednu z kachen, které jsem zastřelil.“

Hrabě vrhl na muže po své pravici dlouhý a zlý pohled. „Netvrdil jsi, že jste ho ani na chvíli nespustili z očí?“

„Ten chlap lže, mon seigneur!“

Tanguy se rozzlobil a chystal se něco opáčit.

Ale hrabě byl rychlejší. „Proč by měl?“

„Protože… se chce dělat důležitým, mon seigneur. Je možné, že nás někde s chlapcem zahlédl, mon seigneur, a teď se snaží vyrazit z té historky pár livrů. Chce mít zaplacené výlohy a větří kšeft.“

„Byl u nás,“ trval na svém Tanguy rozhodně a vzpomněl si na nechutné podrobnosti. „Utrhl kachně hlavu a vytrhal jí peří.“

„Vymyšleno a vybájeno.“ Strážce na něj ukázal klackem. „Neobjevil se před vaším domem náhodou, mon seigneur.“

„Nesmysl,“ rozohnil se Tanguy. „Viděl jsem toho kluka před chvílí ve městě a sledoval jsem ho sem, abych …“

„Cože?“ vybuchl hrabě, popadl sluhu za krk a zvedl ho, takže musel stát jen na špičkách prstů. Šlechtic se nevyznačoval jen neuvěřitelnou silou osobnosti, ale také nečekanou silou tělesnou. „Jste tady, aby nepozorovaně nezmizel!“

„Je to lhář, mon seigneur,“ zasípal muž, kterému se nedostávalo dechu. „Chce se dělat důležitým. Přísahám, že se váš vnuk nedostal ven!“

„To je…“ začal Tanguy zlostně a znovu za to dostal pocítit hůl, tentokrát tupým koncem do břicha. Rozkašlal se a klesl na dláždění z kočičích hlav.

Hrabě odhodil livrejovaného muže nedbalým a samozřejmým pohybem stranou, jako by to byl špinavý kapesník. Muž se hlavou napřed skutálel po schodech a ztratil obušek. „Věřím mu,“ prohlásil. „Toto byla první část tvého trestu. Druhou dostaneš někdy jindy.“ Sáhl do kapsy culottes a hodil Tanguymu k nosu pár livrů. Přistály před ním, řinčely a zvonily, hopsaly a poskakovaly. „Tohle, Guivarchi, je pro tebe.“ Ztišil hlas. „Za to zapomeneš, že byl můj vnuk u vás, nebo to vždycky popřeš, kdyby se tě někdo ptal. Kdybych se doslechl něco jiného, přijdu za tebou do Kerhinetu.“ Šedozelené oči hleděly chladně a krutě. Žádná sebekvětnatější výhružka by nemohla působit silněji.

Strážce s námahou vstal, zasténal, popadl klacek a uklonil se směrem k pánovi. Z otevřené tržné rány na tváři mu crčela krev a kapala na límec.

Tanguy cítil, že jeho první dojem byl správný: Hocha z jižní Francie obklopovalo tajemství. Přikývl a přitiskl si pravou ruku na tepající, bolavé břicho.

De Morangiès se obrátil ke vstupním dveřím. „Abys měl další důvod mlčet a všechno popírat, Guivarchi, dostaneš teď pořádný výprask. Dobře si svá muka zapamatuj. Protože to, co bych s tebou udělal já, kdybych musel jet do tvé vesnice, by bylo desetkrát bolestivější a nakonec bys už necítil vůbec nic.“ Zmizel v domě.

O deset minut později ležel Tanguy ve strouze a krvácel. Někdo mu vtiskl peníze do dlaně. Muži se vzdálili.

Proklínám vás! Vás všechny!

Z nosu mu proudila teplá krev smíšená s hleny. Zakašlal a vyplivl stoličku. Pozvolna se přeplazil po čtyřech k nejbližší zdi a s její pomocí se vyškrábal na nohy. Všechno se s ním točilo.

Nezapomenu na tebe, hrabě de Morangiès, slíbil si v duchu a klopýtal vpřed, hlouběji do nitra uliček a zpátky do té části města, kde se zdržoval běžný lid. U kašny si jednou rukou omyl z tváře krev.

Ne, zapomenout na to nemohu!

Schoval peníze. Budou stačit k pořízení nového ošacení. Kazajka byla špinavá, košile a kalhoty celé zakrvácené a roztrhané; klobouk mu někam zahodili.

Takže takhle se oplácí pohostinnost. Až příště uvidím tvého nevychovaného vnuka, bude si to dlouho pamatovat.

Umyl se, jak jen dokázal, a pokusil se odstranit z košile nejhorší skvrny.

A s tebou, hrabě, bych se jednou rád setkal o samotě v nějaké temné uličce.

Promáčený na mnoha místech a s obrovským hněvem na šlechtice v útrobách se vydal znovu na cestu, aby se setkal se svou rodinou a Gwenn.

Vrátil se do té čtvrti Guérande, která patřila jemu rovným. Hudba byla slyšitelná už zdaleka, v ulicích před ním se objevili první slavící lidé. Ale ještě ho nedokázali nakazit svou nevázaností a rozpustilostí. Jeho hněv nepolevoval. Potupa a nespravedlnost, které ho potkaly, si nakonec vyžádaly alkohol. Tanguy si cestou koupil u jednoho stánku měch s vínem a pořádně se napil, aby zahnal špatné myšlenky.

Brzy se ocitl v samém středu slavnosti. Hlučná hudba, veselí a hlavně alkohol přispěly svým dílem k tomu, že pomalu zapomínal na marný hněv a lépe snášel bolest. „Gwenn,“ pronesl toužebně a ohmatal si pravou tvář. Lehce natekla.

Na líbání můžu dneska zapomenout.

Konečně dorazil k Pour l´âme, kde ho z dálky uvítali mohutným Haló a zblízka polekanými výkřiky.

„Rvačka. Musel jsem bránit čest své nastávající,“ vysvětlil Tanguy vyhýbavě a posadil se vedle Gwenn, která se na něj zářivě usmála.

„Můj hrdina,“ pronesla Gwenn a se souhlasem obou rodin mu vtiskla na rty něžný polibek, který jako zázrakem zahnal veškeré utrpení.

Zítra přijde čas na celou pravdu, ale v nejbližších hodinách chtěl na hraběte zapomenout.

KAPITOLA II

Pozdní léto 1781, Francie,
jižní Bretaň, město Guérande

Té noci se mělo stát něco mimořádného. Nedůležitého, a přece nikdy předtím nezaznamenaného: Rodina Guivarchových neměla poprvé spát ve svém malém domku v Kerhinetu. Přijali pozvání Gwenniných rodičů, aby po Svátku soli přespali u Martinových. Hlavně Mariette stálo velké přemáhání, aby se nevrátila do vesnice a přijala neplánovanou nabídku. Ale rodiny si rozuměly velmi dobře, jak dokazoval večer v Pour l´âme.

„Jen se podívej,“ pošeptala Gwenn Tanguymu do ucha. „Jak se baví. O Bohu a o světě.“

„Jsem moc rád, že spolu dobře vycházejí.“ Ale litoval, že nemohou uniknout dvojím rodičovským očím a uším, aby si řekli víc. Beze slova, zato rty a doteky.

Tanguy dostal nápad. Vzal Gwenn za ruku a přehnaně hlasitě zívl. „Mesdames et messieurs, maman,“ oslovil shromážděné. „Bolí mě zranění. Gwenn a já jsme unavení. Půjdeme napřed …“

Zbytek jeho slov pohltil bouřlivý smích Gurvana a Pierricka a Tanguy zrudl. Skutečný důvod spěšného odchodu se dal zjevně jen těžko zamaskovat. Ostatní zástupci rodiny Martinových a Guivarchových se usmáli a projevili pochopení.

„Pro mě za mě, klidně jděte,“ prohlásila Mariette a mrkla na ně.

„Ale dodržujte aspoň do určitého stupně slušné chování,“ dodal Gwennin otec, který velmi rád doprovázel svá slova přehnanými gesty bez ohledu na to, o čem se právě hovořilo. „Ještě nejste svoji, rozumíte?“

„Ale samozřejmě. Oddělené postele, monsieur,“ přislíbil Tanguy honem. Ale ne moc daleko od sebe.

„A jenom polibek na dobrou noc,“ doplnila jeho choť, ale šelmovský výraz v její tváři Tanguymu prozradil, že to se svým nařízením nemyslí zase až tak vážně.

„Slibujeme,“ prohlásila Gwenn vesele a také vstala. „Uvidíme se později.“

Milenci rychle vyšli z Pour l´âme na ulici, kde stále panovala hlučná a živá nálada.

Sotva zmizeli za první zatáčkou, vtiskla Gwenn Tanguymu uprostřed ulice na rty dlouhý, horoucí polibek, který bouřlivě opětoval. Museli až příliš dlouho skrývat svou touhu a dychtivost.

Odtáhla se od něj, světle zelené oči jí zářily radostí. „To ale nebyla pusa na dobrou noc,“ zdůraznila bez dechu. „Takovou dostaneš jen jednu. A o ostatních pomlčíme.“ Se smíchem ho vzala za ruku a táhla ho s sebou.

Mám tu nejlepší, nejkrásnější a nejmilejší ženu na světě.

Tanguy ji následoval. Bolesti zmizely jako mávnutím čarovného proutku. Mohlo za to jeho štěstí a určitě tak trochu i víno.

Vyšli z Guérande a v těsném objetí se vydali na západ.

Ve vzduchu se vznášela vůně moře, květin a soli. Na silnici potkávali tu a tam další noční tuláky, kteří se vydali domů. V různých odstupech svítily lucerny a měnily lidi v siluety.

Gwenn zaklonila hlavu a zadívala se na tu spoustu hvězd vysoko nad nimi. „Jak jsou krásné!“

Tanguy jí sundal z hlavy čepec, takže se jí po ramenou rozlily dlouhé plavé vlasy. Zhluboka vdechoval jejich vůni, která se mísila s vůní soli a květin. „Nedají se srovnat s tebou,“ pronesl tiše, a když se k němu otočila a překvapeně se na něj usmála, zmocnilo se ho dojetí. Stříbřité světlo zdůrazňovalo pravidelnost jejích rysů a současně je jaksi vzdalovalo. Zadíval se jí upřeně do očí. „Miluju tě, Gwenn Martinová. Víc než cokoliv jiného na tomto světě. A nedovolím, aby nás cokoliv rozdělilo. V tomto životě ani v dalším.“ Hladil ji po šíji, projížděl jí prsty světlé pramínky. „To ti přísahám přede všemi hvězdami, které se nám třpytí nad hlavou.“ Tanguy musel polknout. Vůbec nechtěl být tak patetický, ale zdálo se mu to přiměřené.

Gwenn šťastně vzdychla a ovinula mu paže kolem krku, přitáhla si ho k sobě a přitiskla se k němu. Setrvali tak dlouho a cítili bušení srdce toho druhého.

Když jakýsi kolemjdoucí utrousil uštěpačnou poznámku, odtáhli se od sebe. Jejich ušlechtilé city nesmělo nic pošpinit.

Pokračovali ruku v ruce dál po silnici, dokud Gwenn nezavedla Tanguyho doprava na úzkou stezku. „Tudy. Budeme tam rychleji.“

Tmavá stuha se vinula kolem posledních, černě se třpytících solných polí k malému lesíku, který sliboval úkryt před zvědavými pohledy. Pro milence naprosto dokonalý.

Jediný pohled mu prozradil: Nikdo jiný tuto stezku nepoužívá. Budeme sami. Jen my dva. To bude napínavé! A vzrušující!

Kráčeli měkkým pískem ke stromům. Stále znovu se zastavovali, aby se políbili. Plni žáru a touhy. Několikrát ji pohladil po ňadrech a ona mu na oplátku sklouzla rukou po břiše k rozkroku, aby si vychutnala jeho vzrušení.

„Chci tě,“ zašeptala svůdně. „Tolik po tobě toužím! Rychle, do lesa!“

Gwenn se rozběhla a on pádil za ní, ke shluku sukovitých dubů, které už mnoho let vzdorovaly drsnému větru vanoucímu od Atlantiku. Kmeny byly silné, koruny se tyčily do výše. Listoví zakrývalo hvězdy a vytvářelo útulné pološero.

„Mám tě!“ Podařilo se mu chytit ji za ruku a ona se hlasitě zasmála. Skoro ji neviděl, jeho oči si teprve zvykaly na tmu. Ale světlo nepotřebovali.

Přitiskla se k němu, rozhalila mu košili a zasypala mu hrdlo polibky. Když jí rozvázal šaty a odhalil ňadra, zasténala. „Líbej je,“ zašeptala toužebně. Hlas jí zdrsněl žádostivostí.

Tanguy jí přejel špičkou jazyka po pravém prsu až k bradavce, sevřel ji rty a začal sát, zatímco druhou rukou jí laskal a hnětl levé ňadro. Gwenn vyrazila tichý, vzrušený výkřik.

„Co to bylo?“ zaslechli nedaleko od sebe polekaný hluboký mužský hlas.

Milenci se vyděšeně zarazili.

Zatraceně! Nevšiml jsem si jich.

Tanguymu hučela krev v uších. Touha způsobila, že byl slepý a hluchý k okolí. Přitom stáli nebezpečně blízko u cesty. Tiše se napřímil, Gwenniny šaty zašustily. Zahalila svou nahotu. „Za strom,“ zašeptal a popadl ji za ruku. Podařilo se jim nezpůsobit skoro žádný hluk.

„Nic jsem neslyšel,“ odpověděl druhý, vyšší hlas.

„Vykřikla tam nějaká žena,“ trval na svém druhý.

„No a co? Nech je, ať si užijou. Nám do toho nic není. Dál!“ nařídil muž s vysokým hlasem. „Musíme vydělat víc než jenom těch pár mizerných livrů.“

Pocestní prošli těsně kolem Gwenn a Tanguyho. Stejně jako oni putovali bez lucerny. Tanguy napočítal sedm stínů, vyzbrojených mušketami; šavle a kordy, které měli muži připevněny k opasku, kovově řinčely. Jejich výzbroj byla ve slabém světle jasně patrná.

Tanguy nepotřeboval mnoho, aby si dal dvě a dvě dohromady. Vzpomněl si na lupiče, kteří přepadli kupce u Saint Nazaire. Město nebylo daleko odtud.

Určitě je přilákal Svátek soli.

Přitiskl Gwenn ukazováček na rty a dal jí na srozuměnou, že nesmí vydat ani hlásku.

Jakmile zmizí, musím do Guérande a zalarmovat mšstskou stráž.

Řinčení zbraní se čím dál víc vzdalovalo.

„Ale co když chci taky šukat?“ zeptal se muž najednou. „Je už pěkně promazaná. Mohl bych se do toho hned pustit.“

„Mluv tišeji!“ vyjel na něj třetí hlas přidušeně. „Copak neslyšíš, jak daleko se to v tom tichu rozléhá?“

„No a? Určitě si to tam v křoví nerozdává regiment vojáků. Co mi může udělat nějaký páreček milenců?“ Muž s hlubokým hlasem se zasmál, větve zapraskaly. Těžké kroky se blížily k jejich úkrytu.

Tanguymu se rozbušilo srdce ještě rychleji. Muž se vracel.

„Muselo to být někde tady…“ Hlasitě zavětřil. „Kdepak jste?“ zašvitořil. „Cítím tvoji horkou číču, drahoušku!“

„Malo, tak pojď už, sakra! Kvůli tobě nám unikne tučná kořist,“ volal ho někdo drsně zpátky. „Viděl jsem, jak na cestu vyrazila celá tlupa opilých obchodníků s vínem. Každou chvíli budou procházet po silnici.“

Tanguy cítil lupičovu blízkost.

Není od nás dál než půl kroku.

Nevěděl, co dělat. Svářily se v něm rozvaha a mužnost. Rozum ho nabádal, že proti sedmi ozbrojeným lupičům nemá sebemenší šanci, a už vůbec ne jen s nožem. Sourozenecké pranice s Gurvanem a Pierrickem nebyly dobrou průpravou na to, aby se měřil s muži, kteří si vydělávali na živobytí pleněním a vražděním.

Gwenn mu stiskla ruku, prsty se jí třásly hrůzou.

„Malo?“

Lupič neodpověděl.

Kam se poděl?

Tanguy tiše vytáhl nůž a připravil se.

Najednou to hlasitě prásklo. Okolí ozářil zářivý plamen vyšlehávající z ústí pistole a Gwenn vykřikla leknutím.

„Ha! Tady jsou ty hrdličky!“ Malo stál vpravo, dva kroky od nich, a odporně se chechtal. Tma se vrátila do dubového háje stejně rychle, jako předtím zmizela. Ale muž teď věděl, kde se ukrývají.

„Utíkej!“ vyhrkl Tanguy, rozběhl se a táhl svou milou za sebou.

„Nesmíme z lesa,“ zasípala. „Na cestě nás snadno uvidí. Musíme se schovat!“

To se snadněji řeklo, než udělalo. Moc křoví tady nebylo, kmeny představovaly víceméně jedinou ochranu. Ale protože jim byl lupič těsně v patách, nemohli na ukrývání ani pomyslet. Útěk znamenal jedinou záchranu.

„Ty pitomý ničemo!“ zaslechli vysoký hlas volající z dálky. „Nedostaneš žádný podíl!“

„Ten si obstarám jinde,“ zavrčel Malo. „Tady u té malé. Bude sladší než obvykle!“

Tanguy tušil, že jejich pronásledovatel je na ně příliš rychlý. V dlouhých šatech nemohla Gwenn běžet tak rychle, jak by bylo potřeba. Proto zůstal stát na místě zalitém světlem, aby lépe viděl protivníka, a pustil Gwenninu ruku. „Běž dál! Na cestu a zpátky na silnici!“ nařídil jí a napřáhl nůž proti řítícímu se útočníkovi. Viděl Gwenn na očích, že se chystá odmlouvat. „Proboha, utíkej! Uvidíme se později.“ Rychle se hnala pryč.

Malo se před ním zastavil. Byl o hlavu vyšší než Tanguy a pořádné chlapisko. „Podívejme. Jsi si jistý, že si ještě někdy užiješ její číču?“ Díky hustému černému vousu působila jeho tvář jeho zlověstněji. „Až si to rozdá s pořádným chlapem,“ zabušil si na širokou hruď, „nebude už chtít do sebe takového chcípáčka pustit.“ Kropenaté světlo propůjčovalo Malovi něco neskutečného. Obnošený třírohý klobouk na jeho hlavě kdysi zjevně patřil vojákovi. Oděv tvořila neuspořádaná směsice, nejspíš poskládaná z věcí těch, které oloupil. Malo zvedl mušketu, uvolněně zamířil a natáhl kohoutek. „Co si chceš počít s tím nožem, ty idiote?“

Tanguy polkl, ale slina mu nechtěla sklouznout do krku. „Bojovat s tebou!“

„Proč bych to měl dělat? Mám mušketu.“ Malo mu se smíchem zacílil na hlavu.

Tanguy se vrhl k zemi, současně práskl výstřel. Kulka prosvištěla kolem něj a zaryla se do kmene vedle, kde utrhla kus kůry. Vrhl se skrz závoj dýmu z prachu vpřed, překulil se přes rameno a zaútočil nožem.

Ostrá čepel projela zaraženému lupiči stehnem. S křikem zvedl koleno a kopl Tanguyho do čela. Ten omámeně padl na zadek.

„Ty…“ Malo se po něm ohnal hlavní muškety. „Zabiju tě!“

Tanguy se bez rozmýšlení otočil na bok a udeřil pěstí do násady nože, který stále vězel protivníkovi v noze. Zbraň projela plnou silou masem a spadla na lesní půdu.

Teď Malo zařval a zapotácel se, široké pracky si tiskl na ránu. Mezi prsty mu prýštila krev. „Ty zkurvysyne!“ zaječel a sáhl po rukojeti pistole. Tasil zbraň a zamířil podél Tanguyho zdánlivě do prázdna. „Zabiju tu kurvičku, nic z ní nebudeš mít.“

Tanguy se instinktivně vrhl na muže a srazil mu paži se zbraní stranou.

Výstřel mu třeskl těsně u ucha. Okamžitě mu v něm zapískalo, týraným orgánem projela palčivá bolest, pak přestal na pravou stranu úplně slyšet. Rána ho připravila o sluch!

Krk mu sevřela Malova zkrvavená ruka. „Zasraný hajzle!“

Malo Tanguyho prudce otočil a vtiskl ho do měkké hlíny. Mladík vdechoval vůni listí, vlhkost prosycenou pachem hub; pak ucítil na zádech lupičovu váhu a schytal ránu do hlavy.

„Zkazil jsi mi jízdu. To nepřežiješ!“

Tanguy lapal po dechu a se vzduchem vdechoval i nečistoty, takže musel kašlat a hrozilo mu, že se udusí, zatímco Malo se dal do burácivého smíchu.

Musím ochránit Gwenn!

Strach a obavy mu propůjčily nadlidskou sílu.

Vzepjal se, začal kolem sebe bušit a podařilo se mu nahmatat ránu na Malově noze. Vrazil do ní prsty a potáhl za naříznutý cár kůže.

Malo znovu zařval a sklouzl dozadu. „Pusť mě!“

Ale Tanguy rval a trhal svou oběť jako vlk, svíral soupeře a pevně ho držel. Tkáň praskala, rána se rozevírala čím dál víc. Životodárná tekutina se valila ven jako ze zničené hadice. Tanguy věděl, že Malo vykrvácí.

Už mé ženě ni neuděláš, pomyslel si s divokou úlevou. Takřka nevnímal, jak do něj protivník surově tluče rukojetí pistole. Soustředil se jen na to, aby mu lupič nevyklouzl.

„Tak chcípni konečně!“ Malo se mu zakousl do krku a vyplivl kus masa. Potom padl dozadu a zůstal ležet. Omdlel ztrátou krve.

Dokázal jsem to!

Tanguy byl příliš omráčený, než aby se dokázal pohnout. Krk ho pálil, sálal z něj žár. Dva zápasy během jediné noci ho stály obrovské množství sil.

Čas musel Gwenn stačit.

„Tady! Tady ti dva leží!“ ozvalo se volání.

Přiblížil se dusot mnoha kroků. Tanguy kolem sebe viděl postávat holínky, které vypadaly v měsíčním světle šedivé a černé.

„Merde!“ ulevil si vysoký hlas, který teď Tanguy zřetelně slyšel jen na jedno ucho. „Oddělal Mala.“

„Pěkné svinstvo,“ ozval se druhý hlas, který klidně mohl patřit ženě. „Vyrval mu prsty stehenní tepnu.“

Někdo obrátil podpatkem Tanguyho na záda. Nad ním se vznášely dva obličeje, z nichž rozeznával jen bradu a rty; zbytek zakrývaly stíny klobouků. Jeden lupič se pyšnil řídkým chmýřím, druhý krátkými hnědými zakroucenými kníry.

„Dost mladý. A statečný,“ usoudilo chmýří bez zášti. „Chtěl chránit svou holku před Malem.“

„Taky se mu to podařilo. Dopadlo to pro ni dobře.“ Kníry sklouzly rukou k boku, ozval se tichý, táhlý zvuk. „Ale bude muset oplakávat svého zachránce. Život za život.“

Tanguy spatřil dlouhou, úzkou čepel rapíru, která mu mířila na srdce a třpytila se ve světle měsíce. Bože, zachraň mě! Nejsem připraven!

„Ne,“ vykoktal prosebně. „Prosím. Musel jsem …“

„Já vím, mladíku,“ přerušilo ho chmýří. „Chápu, proč jsi to udělal. udělal bych pro svou ženu to samé.“

„Můžeš být na sebe pyšný! Malo byl zvíře. Vždycky o sobě tvrdil, že jeho otec byl medvěd. Ušetřil jsi ji spousty trápení.“ Kníry zněly klidně. „Ale to nic nemění: Život za život.“ Paže náhle sjela dolů.

Slova už Tanguymu nepřešla přes rty. Žhavé bodnutí do srdce ho ochromilo a připravilo o poslední zbytek sil. Jeho další prosby se změnily v táhlé zasténání, které mu připadalo cizí, jako by ho vyloudil někdo jiný. Postupně utichalo, současně jako by se v lese setmělo.

Dobrý Bože, já umírám!

Tanguy chtěl křičet a tlouct kolem, aby zahnal na útěk smrt, která po něm natahovala spáry.

Ne! Nechci umřít! K čertu s tebou, zubatá!

Chmýří a kníry zmizeli ve tmě, pohltilo je černé moře.

Gwenn! Chci ke Gwenn, ať to stojí, co to stojí!

Do útrob se mu vkrádal chlad. Zvuky lesa a mužů kolem něj utichaly. Tanguy už necítil vlastní tělo. Zůstaly jen myšlenky, které jako by se vznášely v nicotě. Vyslovit bezbožnou přísahu pro něj nebylo snadné.

Bože a ďáble, vyslyšte mě: Ať to stojí, co to stojí …

Pozdní léto 1781, Francie, jižní Bretaň,
poblíž vesnice Kerhinet (Pays noir)

Tanguyho tělo dopravili domů brzy odpoledne.

Truchlící se shromáždili ve světnici. Gwenn seděla vpravo před otevřenou rakví a hleděla k zemi, oči zrudlé a napuchlé pláčem. Vedle ní zaujala místo Mariette, také shrbená žalem. Tiše si pro sebe naříkala a otírala si z tváře neutuchající proud slz.

Pierrick se postavil s binioù kozh u hlavy rakve a hrál bretaňský nápěv. Gurvan svíral v rukou růženec a bez hlesu se modlil Zdrávas a Otčenáš. Vsí se nesla smutná melodie píšťal dud.

Slunce přešlo přes Brière a sklonilo se k močálu, zatímco večerní ptáci zahájili svůj tichý koncert, jako by i oni chtěli doprovodit Tanguyho na poslední cestě a zazpívat jeho duši putující na onen svět.

Celé odpoledne přicházeli přátelé a příbuzní a prokazovali mladému muži poslední poctu. Pokládali do rakve květiny, tiskli ruce bratrům, matce i snoubence.

Je to moje vina.

Tato věta tepala Gwenn v mozku od chvíle, kdy na Tanguyho naléhání vyběhla z lesa.

To já jsem chtěla jít zkratkou. Já, ne on.

Musela otočit hlavu a podívat na mrtvolu.

Pohled na jeho rozbitý obličej jí přinášel nezměrné utrpení. Lupiči ho zasypali hroznými ranami, dokonce mu z krku vykousli kus masa. Bodli ho, přímo do srdce. Lékař, který aspoň trochu upravil Tanguyho tělo, konstatoval, že se s podobnou krutostí nikdy předtím nesetkal.

Vehnala jsem svého milého do náruče smrti.

Pomalu natáhla ruku a dotkla se jeho pravé paže. „Za to přijdu do pekla,“ zavzlykala.

Gurvan vzhlédl. „Ne. Za to přijdou do pekla jiní. Vy dva se shledáte v nebi,“ pronesl pomalu. „Bratr zemřel jako hrdina a jako hrdinu si ho bude Guérande pamatovat, ne jako obyčejného sběrače rákosu.“

„K čemu mu to bude?“ opáčila přidušeným hlasem. „Chci ho mít vedle sebe. Živého, ne mrtvého!“ Cítila, jak ji pálí oči. Slz se jí už dávno nedostávalo.

Pierrick dohrál dojemnou melodii a odložil dudy. „Všem nám moc chybí. Každý cítí jinou bolest. Bratr, syn i žena.“ Postavil nástroj vedle rakve. „Ale nic ho nedokáže nahradit.“

Gwenn viděla v jeho slovech skrytou výčitku. „Vždyť já vím,“ zasténala zoufale. „Kéž bych se jen oddala tomu zatracenému zločinci!“ Zabořila si tvář do dlaní.

K vlastnímu údivu ucítila na rameni Mariettinu ruku. „Pak už bych neměla syna ani snachu,“ pronesla. „Vaše mrtvoly by ležely někde v lesíku a staly by se potravou pro zvěř. Nebo by vás hodili do bažiny. Velmi truchlím za svým nejmladším, a současně jsem na něj hrdá.“ Objala Gwenn a přitáhla si ji k sobě.

I když mladou ženu naplňovalo velkou úlevou, že není terčem hněvu rodiny Guivarchových, nemohlo to pro ni být skutečnou útěchou. V životě už nedokáže milovat jiného muže. Okusila to nejlepší; vše ostatní by chutnalo nevýrazně.

Schází mi. Teď i na věčné časy.

Gwenn si svou vinu nikdy neodpustí. I když by velmi ráda věřila Gurvanovým slovům, že se setká s Tanguym v nebi, bála se, že po vlastní smrti znovu narazí na Mala. V pekle.

Opět ji zachvátilo zoufalství, pevně jí sevřelo hrdlo a stisklo ho. Zdálo se jí, že v místnosti je neuvěřitelné dusno. Jako by z mrtvého vycházel pronikavý pach.

„Musím na čerstvý vzduch!“ prohlásila a Mariette jí nebránila. Proběhla kolem čekajících smutečních hostů a vyšla do temně žlutého světla zapadajícího slunce.

Kroky ji zavedly na stezku ke kotvišti, kde se posadila na molo.

S ohnutými koleny zavřela oči a naslouchala šumění rákosí i příležitostnému šplouchání a žbluňkání jinak nehybné vody.

Tolik miloval Brière.

Vzpomínky na Tanguyho byly náhle příjemnější. Na mysli jí tanuly krásné okamžiky, které ji stejnou měrou dojímaly i těšily. Viděla před sebou jeho smějící se tvář onoho rána v rákosí, po jejich nádherném, vášnivém milování – ale jeho rysy náhle zmáčkla jakási neznámá síla. Oči mu pohasly. Gwenn znovu prudce zaplavila melancholie a výčitky. Myšlenky na společnou budoucnost si mohla ušetřit. Co se ještě včera vznášelo na dosah- život bez tajností, jejich vzájemná důvěrná blízkost, teplo a bezpečí – to jí bylo vyrváno. Všechny naše plány odnesou do hrobu spolu s ním.

Zvedl se vítr, šustění stébel a listí bylo náhle hlasitější.

Zdálo se jí, jako by ji volal sám kraj Brière.

Můžu si klidně hned teď vzít život, když stejně přijdu do pekla.

Zoufalství jí tísnivě svíralo hruď, obepínalo ji jako železný pás, víc a víc utahovaný šroubem.

Co si tady bez něj počnu? Močál mě přijme.

Prozatím stále pociťovala vůči svému úmyslu vnitřní odpor. Jako by přece jen existoval nějaký důvod zůstat na zemi, i když jej momentálně neviděla.

„Mrzí mě to,“ pronesl náhle za jejími zády chlapecký hlas vytříbenou francouzštinou.

Gwenn sebou trhla a skoro spadla do vody. Ohlédla se a poznala chlapce, o kterém Guivarchovi vyprávěli včera večer.

Palačinky požírající ukousávač kachních hlav!

Jeho příchod ji zaskočil.

Záhadný stejně jako minule.

Dřevo lávky většinou praskalo i pod nejmenším tlakem, dokonce i pod její vahou. Nikoliv pod jeho. „Co tě mrzí?“

„Že ho můj dědeček nechal zbít.“ Nejistě k ní přistoupil a posadil se vedle ní, jako by byla jeho důvěrnice. Jemné černé hedvábné culottes, punčochy, košile a kabátec musely stát celé jmění. „To jsem nechtěl.“

Gwenn jeho vysvětlení nechápala. „Myslíš ty oděrky?“ Přikývl. „Ale Tanguy tvrdil, že se bil za mou čest.“ Snažila se nesklouznout do bretonštiny, protože předpokládala, že by jí hoch nerozuměl.

„To je možné. Ale nejdřív ho zpráskali Louis a Alphonse.“ Popotáhl nosem. „Galettes byly moc dobré. Takové dědečkova kuchařka neumí.“

„Kdopak je tvůj dědeček, petit seigneur?“ Gwenn připadal ten chlapec zvláštní. Pokud měl být jeho příchod znamením, nedokázala si ho vyložit. Potlačila svou netrpělivost s ním. Počínal si příliš lhostejně a přeskakoval od tématu k tématu, jako by se ho Tanguyho smrt nedotýkala; ale v hnědých očích rozeznávala smutek a lítost.

„Hrabě de Morangiès,“ odpověděl znuděně.

„Vy nejste z Guérande, že?“

„Pocházíme z Auvergne. Znáš Gévaudan?“

Gwenn zpozorněla. „Neobcházela tam před lety nějaká bestie?“ Všude se o ní tenkrát mluvilo. „Říkalo se, že je to nějaký vlk.“

„Ano. Ale to bylo v době, kdy jsem ještě vůbec nebyl na světě. Můj dědeček pomáhal tu bestii lovit. Roztrhala přes sto padesát lidí,“ vyprávěl hoch s obdivuhodným klidem. „Roztrhala a sežrala je jako hloupé ovce a dalších sto těžce zranila.“ Upřel na ni hnědé oči. „Máte zase galettes?“

„Ne. Myslím, že maman Mariette dnes nic péct nebude, petit seigneur,“ odvětila Gwenn a musela polknout. „Jejího syna Tanguyho včera zavraždili lupiči. My…“ Hlas se jí zlomil.

„Aha. Tak to on je ten hrdina, o kterém se mluví v Guérande,“ usmál se. „Takže tebe zachránil před smrtí.“ Lehl si na lávku a založil si ruce za hlavou; nohy se mu klátily nad vodou. „Až jednou umřu, taky bych chtěl být hrdina. V tom mě už předstihl.“

Pro Gwenn byl chlapec stále záhadnější. Co ode mě chce? Hodlala to zjistit. V každém případě odpoutal její mysl od ponurých myšlenek na sebevraždu. Prozatím nevěděla, jestli by tomu měla být ráda. „Ještě ses nepředstavil.“

„Jean-Franҫois-Charles. Druhý toho jména. A ty jsi Gwenn.“ Sledoval pohledem rychle táhnoucí mraky. „Můžeš mi říkat Jeane. Nepotřebuju všechny ty tituly.“ Vydechl. „Žádné galettes. To je velká škoda.“

Podivný chlapec. Také si lehla na záda. Dřevo stále příjemně hřálo. „Co tě ke mně přivádí, petit seigneur?“

„Chtěl jsem ti prostě dělat společnost. Taky jsem smutný, víš?“

Leželi vedle sebe a pozorovali temnící se nebe.

Gwenn toužila, aby vedle ní odpočíval Tanguy, a ne nějaký cizí hoch. Kdysi tady se svým milým často lehávala a společně sledovali, jak stmívání získává převahu nad dnem. Nezadržitelně. Ztratila se ve vzpomínkách a na Jeana úplně zapomněla.

Čas plynul. Slunce zapadlo, na obloze se stále zřetelněji rýsovaly první hvězdy a bledý, kulatý měsíc. Nebeská tělesa postupně získávala na jasnosti. Světlo se změnilo, ponořilo svět do stínů. Vánek rozechvíval rákosí, takže stále hlasitě šumělo.

„Úplněk!“ Jeanův nadšený výkřik způsobil, že sebou trhla. Jeho pravá paže vystřelila vzhůru a ukázala na stříbrný kotouč. „Dej si na něj pozor. Probouzí v lidech zlo.“ Potom slyšitelně zavětřil. „Voníš jako těhotná,“ obrátil se na ni nečekaně.

„Cože?“ Gwenn zaraženě obrátila hlavu. Střetla se s jeho pohledem a všimla si karamelově zbarveného kroužku kolem zorniček, který působil hypnoticky.

„Mám velmi jemný čich. Lidé jsou silně cítit. A ne vždycky je to příjemné,“ vysvětlil se samozřejmostí. „Hlavně staří lidé. Lpí na nich něco, co mě odpuzuje.“ Kývl na ni. „Ty voníš jako těhotná, Gwenn. Tvé tělo se změnilo, i když to ještě necítíš.“ Usmál se na ni a vypadal upřímně. „Tvůj hrdina ti zanechal odkaz.“ Vstal. „Musím domů. Tentokrát nezachrání Louise a Alphonse před dědečkovým hněvem žádné lživé historky. A jeho trest jim nepřinese jen výprask. Zasloužili si to.“ Vydal se po lávce pryč.

Gwenn udiveně vstala. „Jeane!“

Zapomněla jsem se zeptat, proč Tanguyho zbili!

„Jeane, počkej!“ Pustila se za ním.

Neudivilo ji, když ho po několika krocích ztratila z očí. Měl příliš velký náskok.

Zdá se, že náhlé mizení je jedním z jeho zlozvyků.

Vrátila se do domu Guivarchových, kde Pierrick znovu hrál na binioù kozh a doprovázel dva zpěváky. Maman Mariette stála v kuchyni a podávala posilující polévku smutečním hostům, kteří přijeli z daleka. Brzy se opět vydají na cestu.

Gwenn jí pomáhala, stále ale musela myslet na Jeanova slova.

Opravdu bych mohla být těhotná?

Představa, že v ní tímto způsobem zůstal kousek Tanguyho, dávala jejímu životu alespoň nějaký smysl a krásnou zodpovědnost. Nebála se donosit dítě. Nepředstavovalo pro ni žádnou pohanu. Mariette bude mít radost, a Gurvan s Pierrickem taky.

Strýček Gurvan a strýček Pierrick.

Gwenn se v duchu usmála. Zrál v ní potomek hrdiny – pokud ten zvláštní Jean nemluvil nesmysly. Teď už si dokázala jeho příchod vysvětlit – posel radostné zvěsti navzdory těžkým hodinám, které prodělávala.

Bezděky si pohladila ploché břicho.

Jak to může ten kluk cítit?

Sice nedostala měsíčky, ale to mohlo být klidně způsobeno těžkou prací, kterou v posledních týdnech vykonávala. Tu a tam se jí to stávalo, když se příliš namáhala.

Gwenn si nalila hlt vody a vypila ji. Zmítala jí dosud nikdy nepoznaná rozpolcenost. I kdyby se Jean mýlil, připadala jí představa Tanguyho dítěte tak krásná, že jí bylo lehčeji u srdce. Ovšem pomyšlení, že toto dítě nikdy nepozná svého skvělého otce, tento smutek na druhou stranu také posilovalo.

Zahrnu to dítě stejnou láskou, jakou bych zahrnovala tebe, Tanguy.

Poslední hosté postupně odcházeli. Smutek v domě Guivarchových zůstal.

Bratři, matka a Gwenn se znovu shromáždili u rakve a tiše se modlili růženec. Začala stráž u mrtvého. Svíce hořely, čas plynul a noc za okny temněla – než si měsíc v úplňku prorazil cestu mraky.

Pronikavé světlo dopadlo oknem na muže a ženy. A na rakev s mrtvým.

Gwenn si vzpomněla na Jeanova varovná slova.

Neměla bych si dávat pozor na měsíc v úplňku?

Vstala a zatáhla závěsy. Pak se vrátila na své místo.

Po nějaké době zvedl Gurvan hlavu. „Odleť, duše mého bratra. Přes močál, vzhůru do nebe a do ráje. Shlížej na nás a ochraňuj nás.“

„Amen,“ zamumlali ostatní.

„Kéž skončí ti, kteří ti to udělali, v pekle,“ pronesl Pierrick vášnivě a mnohem méně křesťansky. „Ať jejich duše sežere ďábel a vysere je, ať je uvaří a usmaží ve vroucím oleji! Přeju jim muka! Nekonečná muka!“

I na to všichni odpověděli „Amen“.

V místnosti zavládlo ticho; dovnitř tlumeně doléhal jen cvrkot cvrčků.

„Udělám nám sladovou kávu,“ oznámila Mariette a vstala. „Její teplo nám pomůže přestát noc.“

„Jsou nějaké novinky o tom, kde se ti zločinci ukrývají?“ Gwenn vzala třísku, zapálila ji a zažehla s její pomocí vyhaslou svíci.

„Jeden člověk z Maréchaussée mi řekl, že našli jejich stopy. Poté, co přepadli vás, oloupili skupinu obchodníků s vínem a táhli dál k pobřeží,“ vyprávěl Gurvan zatrpkle. „Myslím, že uprchli na lodi.“

„Kéž je pohltí moře!“ vyhrkla Mariette. „Moc bych si přála, aby je chytili a pověsili! Aby byla pomstěna smrt mého nebohého chlapce a jeho duše došla pokoje. Bažina nepotřebuje další strašidlo.“ Zůstala stát u čela rakve, pohladila Tanguyho po vlasech a položila mu dlaň na čelo. „Ó Pane, slituj se! Můj ubohý hoch,“ zašeptala a druhou rukou sevřela Gwenninu paži.

Gwenn znovu zápasila se slzami a upřeně hleděla Tanguymu na špičky bot; v rukou pevně svírala růženec.

Dala bych život, kdyby to šlo vrátit zpět …

Mariettin nečekaný výkřik bolesti způsobil, že sebou trhla. „Co se děje?“ Polekaně se na ni podívala – a spatřila Tanguyho zuby, zaťaté do Mariettina zápěstí! Krev prýštila z rány přímo do jeho úst. „Bože na nebi!“ zvolala zděšeně, vyskočila a pokřižovala se.

Gurvan a Pierrick seděli strnulí jako sochy na židli, jejich matka zírala na mrtvého.

Tanguy prudce otevřel oči, zasyčel a zakousl se mocněji. Ruka se doslova oddělila od těla a spadla na prkennou podlahu. Tanguy lačně sál z pahýlu, zatímco Mariette v mdlobách klesla vedle rakve.

Mladík dál pevně svíral matčinu paži a posilňoval se tryskající životodárnou tekutinou, oči žádostivě upřeny na bratry a na svou milou. Hltavě chlemtal a krev mu stékala po bradě a po krku. Současně se mu měnila tvář, získávala na démoničnosti. Zlomené kosti v obličeji a v nose se posunuly zpět na místo, kam patřily u člověka.

„Revenant! Oživlý mrtvý! Jean měl pravdu,“ zašeptala Gwenn, otřesená do hloubi duše. „Úplněk! Zasvítil na rakev …“

Gurvan se vzpamatoval. „Všemocný Bože, stůj při nás! Postihla ho kletba!“ zvolal, vyskočil a dal se na ústup ke dveřím. Pak nerozhodně pokročil kousek vpřed. „Maman!“ Rval si zoufalstvím vlasy. „Pomoc!“ zaječel.

Pierrick zachoval větší klid a zvedl růženec, takže se mu krucifix zřetelně klátil u zápěstí. „Zpátky, ty zrůdo,“ nařídil. „Nech ji na pokoji!“

Tanguy pustil matčinu paži. Zasyčel na kříž a vycenil na trojici dlouhé, silné špičáky, které by stačily rozdrásat hrdlo koni. Spodní čelist měl svěšenou takřka až k hrudi.

„Gurvane, dostaneš matku do bezpečí,“ rozkázal Pierrick bratrovi a vydal se pomalu vpřed. „Gwenn, utíkej ven a přiveď faráře. Nevím, co to je, ale nemá to nic společného s naším bráškou. Vjel do něj démon. Potřebujeme faráře a jeho modlitby. Jeho nejlepší modlitby!“

Ale Gurvan si dál rval vlasy a koktal něco nesrozumitelného. Byl příliš vystrašený a zmatený, než aby se zmohl k činu.

Tanguy vyskočil z rakve a s vyceněnými zuby se zadíval k oknu.

Tentokrát už neuteču.

Gwenn sebrala odvahu, pověsila si kolem krku růženec a plížila se k Mariette. Přitiskla staré ženě ucho na prsa. Otřeseně zjistila, že srdce už netluče. „Je… mrtvá!“

Tanguy najednou popadl rakev, která jako by v jeho rukou nevážila víc než prázdné vědro, a mrštil jí po Pierrickovi.

Přiletěla tak rychle, že už nestihl uhnout. Okraj ho zasáhl do ramene a připravil ho o půdu pod nohama. Růženec mu vyklouzl z prstů.

Revenant se na něj okamžitě vrhl. Zuby sjely do masa tak rychle, že Pierrick ani nestihl vykřiknout. Sice ještě vymrštil paže a pokusil se o obranu, to už ale měl hrdlo rozervané.

Tanguy s vrčením a sténáním polykal bratrovu krev, pak nechal mrtvolu lhostejně dopadnout na podlahu a obrátil pozornost na Gurvana. Ze široce otevřených úst mu tekla krev a odkapávala na zem.

Bože! Stůj při nás!

Gwenn se vrhla k oknu, prudce odhrnula závěsy a otevřela křídla. „Pomoc!“ zařvala z plných plic a vyšvihla se na parapet. „Revenant! Revenant! Dojděte pro…“

Jedna ruka ji popadla za plavé vlasy a vtáhla ji zpátky do místnosti.

Proletěla dva kroky místností a dopadla zády na ležící rakev. Hlasitě to zapraskalo a její trup se prohnul ještě víc, mnohem dál, než by bylo přirozené. Náhle jí byla dolů od boků ledová zima. Ať se snažila sebevíc, nedokázala pohnout nohama.

Přerazil mi páteř!

Její strach ještě vzrostl. Plazila se po předloktích od rakve a musela přihlížet, co její bývalý milenec provádí.

Tanguy popadl Gurvana, který se právě chystal vyběhnout ze dveří. Pravou ruku s dlouhými nehty mu přes šaty zarazil do ramene a stiskl. Jeho bratr zavyl bolestí a padl na kolena.

Tanguy se nad ním okamžitě sklonil a zakousl se mu ze strany do hrdla.

Gurvanův křik rázem utichl a změnil se v přidušené chroptění, přehlušované hlasitým srkáním. Brzy utichlo docela.

Gwenn zaslechla hlasy vesničanů. Hluk z domu Guivarchových nezůstal bez povšimnutí.

Copak na zemi neexistuje síla, která by nás dokázala zachránit?

Tanguy pustil bratra; mrtvola sebou ještě naposledy zaškubala a dopadla na podlahu. Upír se groteskními skoky přenesl ke Gwenn a dřepl si k ní. Oči mu svítily cizotou, hleděly na ni, aniž by ji poznávaly.

Nepochybovala, že tato zrůda už nemá nic společného s jejím milovaným. Za surové vraždění mohl být zodpovědný jen démon. Tanguyho vlasy změnily barvu a získaly ve světle svící měděný odstín, celou tvář měl zbrocenou krví své vlastní rodiny. Z brady mu visely pramínky slin.

„Kdo jsi?“ zeptala se s hrůzou a musela zavřít oči. „Proč sis vybral mého Tanguyho?“ Ucítila pronikavější zápach krve. Podle všeho se k ní přiblížil.

Vrčení zesílilo. Po tváři jí přejely ruce a ona tiše vykřikla. Ohmatával jí obličej jako slepec, který si chce udělat představu o svém protějšku.

Pak ucítila jeho krví zvlhlé rty na těch svých…

Bože! Zhnuseně odtáhla hlavu a odplivla si. „Nech mě, démone!“ Otevřela oči a spatřila těsně u sebe jeho zkřivenou tvář. Věděla, co ji každým okamžikem čeká. „Utečte!“ zavolala směrem k otevřenému oknu a doufala, že ji ve vesnici uslyší. „Všechny vás…“

Čelisti se doširoka rozevřely. Revenant vztekle zasyčel. Špičaté, ostré zuby se bleskurychle přiblížily a Gwenn hlasitě zaječela.

KAPITOLA III

Zima 1781/82, Francie, jižní Bretaň,
kdesi v Brière (Pays noir)

Hnal se močálem temným jako noc.

Už to není daleko!

Jeho změkčené podrážky přistály vždycky tam, kde terén unesl jeho váhu. Ani jednou nešlápl vedle.

Vůbec to není daleko!

Nevěděl, proč se tady tak dobře vyzná.

Nevěděl vůbec nic. Neznal své skutečné jméno, ani netušil, odkud je. Odraz ve vodě mu ukazoval zanedbaného mladého muže se zcuchanými vousy.

Ale tak se necítil.

Hořel v něm oheň, věčná žízeň, kterou na okamžik dokázala utišit jen krev. Krev všech možných živých tvorů. Rozsápával kachny, ovce i další hospodářská zvířata, která se pásla na pevných ostrůvcích v bažině. A neopatrné lidi, které shazoval ze člunů a topil, aby jim pak z žil vysál životodárnou tekutinu. Vždycky jim nakonec zatlačil oči, protože nedokázal snést jejich strnulý pohled. Nosil smůlu.

Věděl, že vypadá jako jeden z nich, ale přesto jím není. Proto si dal jméno Autre – jiný.

Držel se v močále. Zdálo se, že mu býval před ztrátou paměti domovem. Dohadoval se tak podle toho, jak dobře se tady orientoval a s jakou jistotou se v něm pohyboval.

Odvažoval se vylézt jen v noci. S prvními slunečními paprsky zalézal hluboko do houští a nořil se do bobřích nor v náspech či do ondatřích děr, aby se chránil před ostrým, bolestivým svitem denní hvězdy.

Nebyla jeho jediným nepřítelem.

Jednou se Autre pokusil přejít malý potůček na okraji močálu, ale jakási neviditelná síla mu v tom zabránila. Postupem času se naučil, že tekoucí voda představuje bariéru.

Ovšem nikoliv stojatý močál. Nikoliv nehybné vodní tepny.

Rychle, rychle!

Pod pravou holínkou mu podklesl trs trávy, nohou sklouzl do černohnědé vody, ale nic víc se nestalo. Rychle sledoval pach, který ho vedl k hostině.

Jeho oči měly rády noc, viděl dokonce lépe než ve dne. Zvuky mu zněly jasně, pronikavě a zřetelně. Zaznamenával sebemenší odchylku a zvláštnost a činil z ní závěry. Dlouho předtím, než to uviděl, věděl, co se ukrývá před ním v rákosí. Divoká kachna, volavka, kráva, člověk, ovce, kůň, myš, dokázal zařadit každé hlasité i tiché zašelestění, každičký tón. Bažina byla jeho královstvím.

Mám ho?

Autre zůstal stát, paže lehce odtažené od šlachovitého těla, naslouchal a větřil.

Tiché zašplouchání mu prozradilo, že někdo ponořil do vody pigouille; následující plesknutí bylo dílem slabé příďové vlny, kterou bárka před sebou vytvářela. Došplíchla až k rákosí a roztančila uzavřené lekníny. Ve vzduchu se vznášel zápach dehtu, kterým byl natřen trup.

Autremu zazářil na tváři široký úsměv. Donesl se k němu slabý pach ryby. Nějaký rybář se vracel pozdě z výpravy. Znovu nasál vzduch.

Ne. Je to lovec úhořů.

Nejednou už v bahnité vodě narazil na koňské hlavy, s jejichž pomocí se lidé snažili vlákat hadovité ryby do pasti.

Úhoří krev.

Zašklebil se odporem. Chutnala hrozně a způsobovala mu nevolnost. Úhoři se na rozdíl od jiných ryb, které chytal holou rukou, nehodili k pití.

K Autremu se blížilo slabé, kolísavé světlo. Člun proklouzl kolem něj, rybář se odrážel bidlem ve svitu petrolejové lampy a zjevně měl naspěch.

Světlo ozářilo svět tak, jak by mu přímo nad hlavou stálo slunce.

Konečně! Moje potrava!

Autre se odrazil ode dna a vrhl se skrz stébla na mladého muže.

Oba přepadli přes okraj člunu a ponořili se do vody.

Také pod hladinou viděl Autre docela obstojně a stokrát lépe než člověk; kymácející se svit petrolejové lampy mu stačil. Vychutnával si zoufalý výraz ve tváři rybáře, kterého pevně držel za nohu. Muž kolem sebe kopal a mlátil, netušil, co se s ním děje.

Do toho! Zkus mi uniknout! Pustil ho a oběť vyrazila vzhůru jako korek a prorazila hladinu. Samozřejmě se dal do pronásledování.

Stejnou měrou, jakou mu vadily mrtvé oči jeho roztrhaných obětí, ho blažil předchozí lov. Choval se jako kočka, chtěl je vidět trpět. Autre si rád pohrával s nadějí a zoufalstvím své kořisti, i když se mu v nitru ozýval slabý, nabádavý hlas.

Rybář hlasitě lapal po dechu, vykašlával vodu. „Pusť mě, obře!“ vykřikl a zoufale zabral pažemi, aby se dostal k loďce. „Zapomněl jsi na mě zavolat! Měl bys to pravidlo respektovat!“

Něco podobného slyšel už podruhé. Jiný muž ho také považoval za obra. „V močálu žádní obři nejsou,“ odpověděl a popadl ho zezadu za krk. Ucítil pod nohama dno a vytáhl svou oběť z kanálu na kymácející se mechový polštář. „Věř mi, znám každý kousek bažiny. Narazil bych na něj.“

Rybář dál kašlal a zíral na něj. Za zády unášely vlnky jeho loďku i s lampou pryč. „Ty jsi… člověk?“

„Ne.“ Teplo, které z potravy vycházelo, Autreho lákalo. Slyšel rychlý tlukot srdce, který byl příslibem silného života, viděl pulzující krční tepnu. Začaly mu růst špičáky a narážely mu zevnitř do rtů, v ústech se mu sbíhaly sliny. „Ne, opravdu ne.“

Pak ho přemohly dychtivost a žízeň.

Rozevřel doširoka čelisti a popadl muže za kazajku. Ostré zuby snadno prorazily kůži, jako by byla z papíru, maso pod ní z měkké kaše. Šlachy a svaly se napínaly a trhaly jako tenounká pavoučí vlákna.

Vyplivl kus masa, protože mu překážel v polykání, a vysál zmítajícímu se muži všechnu krev.

Svíjí se jako jeden z těch jeho úhořů.

Ze strachu, že by se na něj oči umírajícího přece jen mohly upřít, mu je vypíchl prostředníčkem a ukazováčkem volné ruky; rozřízl je ostrými, spáry připomínajícími nehty. Nalité hrozny, které s drobným odporem praskly a vytekly...

Sál a polykal, tiskl přitom k sobě mrtvého jako milence, aby do sebe dostal každou kapku krve. Jak opojné!

Palčivý oheň v jeho útrobách zeslábl, uhašen krví a rybářovou vitalitou, a ztratil svůj mučivý účinek. Bohužel ten sladce železný proud až příliš rychle ustal.

„Hej, vy tam venku!“

Autre strnul. Ševelící hlas jako by přicházel ze všech stran současně a splýval s všudypřítomným šuměním rákosí.

„Hej, vy tam venku!“

Copak se tady potlouká další rybář?

Táhl mrtvolu za sebou. Nedaleko se v močálu nacházela jáma, do které se chtěl ponořit. Lidé svedou mužovo zmizení na obra.

O chvíli později dorazil k místu, které bylo pouhou černou skvrnou v temné hnědi, pokrytou starými rákosovými listy. Neopatrní a neznalí v ní neviděli v porovnání s ostatním močálem žádný rozdíl. Nechal do ní mrtvého vklouznout hlavou napřed. Se žbluňknutím propadl v závoji drobných bublinek tenkými listy do tuhé masy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Syn Jidášův.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.