Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů *

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy *

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2005 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art by Todd Lockwood

Mapp by Todd Gamble

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-713-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-714-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Zabít Čarodějného krále

Garetha mečem se rozmáchl

a roztříštil jím Zhengyiho,

z ostatků vyšlehl černý plamen

a pak na kusy roztrhal ho.

Hlasitě zněl křik vítězství,

a srdce pýchou se nadmula.

Slavte, vždyť úder Garethův

Zhengyiho do všech míst rozmetal.

Co ale nežije, zabít se nedá,

myšlenku třeba tím myslím,

jen silou paže nelze ji rozdrtit

magii temné oddanosti.

Garethův meč tak rozdrtil

schránku hmotnou a tělesnou.

Čarodějnému králi vzal ohnisko,

rozprášil podstatu magickou.

Slyšte proto, děti, slova matčina,

a rovnou k otci pak běžte.

Zhengyiho střípky vás sledují

z pustiny Divočiny temné.

Předehra

Menší muž klouzal dolů magií promazanou, svažující se chodbou a dělal krátké, trhané kroky, aby se udržel v pohybu a vzpřímeně – což nebylo vůbec jednoduché. Z potrhaného cestovního pláště se mu kouřilo a v levé nohavici měl dlouhou trhlinu, ze které pomalu tekla jasně rudá krev.

Artemis Entreri sklouzl k pravé stěně a valil se podél ní dál, nevyužil ji k tomu, aby zpomalil svůj děsivě rychlý úprk, protože to by ho určitě zahlédl kostěj.

A tomu chtěl zabiják za každou cenu zabránit.

Dokončil otočku, zapřel se pažemi o stěnu před sebou a odstrčil se úzkou chodbou našikmo dolů. Za sebou uslyšel hukot plamenů, po kterém následoval napjatý smích jeho drowského společníka Jarlaxla. Entreri pochopil, že se sebevědomý temný elf snaží pronásledovatele znervóznit, ale dokonce i Entreri ho prohlédl: smích zněl falešně a nejistě se nesl nad mořem hlubokého znepokojení.

Během měsíců, které Entreri s Jarlaxlem strávil, se jen málokdy stalo, že by si drow dělal s něčím starosti, tentokrát si je ale rozhodně dělal, což jen prohloubilo Entreriho vlastní obavy.

Nacházel se daleko za dosahem světla poslední pochodně na stěně dlouhé chodby, nečekaný, ostrý záblesk za ním mu ale posvítil na cestu a ukázal mu, že se chodba asi tucet stop před ním ostře stáčí vpravo. Zabiják si změnu směru dobře zapamatoval, protože představovala jeho jedinou šanci, při záblesku totiž spatřil i podstatu kostějovy zákeřné pasti: na konci chodby trčela ze stěny houšť ostrých bodců.

Entreri se odrazil od levé stěny a znovu se roztočil. Při první otočce schoval svoji pověstnou dýku s drahokamy, při druhé pak zasunul svůj meč, Charonův spár, do pochvy u levého boku. Když si takto uvolnil ruce, mohl lépe kontrolovat cestu chodbou. Podlaha tu byla kluzčí než ledový svah v bezvětrné jeskyni ve Velkém ledovci a stěny tvořila hladká, pevná skála. Jeho ruce usilovně pracovaly, kdykoli dokončil otočku, a nohy mu klouzaly a točily se na místě, jak natáčel ramena, aby se udržel vzpřímeně. Blížil se k ostré zatáčce a k prudkému, smrtícímu konci.

Chodbou otřásla další dunivá exploze. Zabiják zařval, otočil se a vší silou se odstrčil od stěny, svůj manévr si přitom dokonale načasoval, aby dosáhl maximálního efektu. Obrátil se a horní částí těla se vrhl vpřed, dodal tak svému pohybu na síle a prolétl chodbou směrem k bočnímu průchodu. Jakmile opustil hlavní chodbu, klopýtl, protože magická kluzkost tam nečekaně končila. Chytil se okraje průchodu a přitáhl se k němu, letěl rychle a obličejem rovnou na stěnu. Když se ohlédl, v šeru spatřil ostré, ostnaté hroty smrtících bodců.

Podíval se směrem, odkud přisvištěl, a málem vykřikl překvapením, protože kolem prolétla postava mávající rukama. Pokusil se Jarlaxla chytit, drow se mu ale vysmekl a Entreri si byl jistý, že společníka čeká smrt na hrotech bodců.

Jarlaxl ale do nich nenalétl. Nějakým způsobem se mu podařilo před nimi zastavit a uskočit doleva, takže tvrdě narazil na stěnu naproti Entrerimu. Zabiják se pro něj natáhl, vyjekl ale a uskočil za roh, kolem totiž prolétl modrobílý blesk, trefil zadní stěnu chodby, vybuchl v ohňostroj jisker a odřízl několik bodců.

Entreri slyšel smích kostěje, vyzáblého, kostnatého stvoření částečně potaženého vyschlou kůží. Odolal nutkání utéct boční chodbou a místo toho vzdorně zavrčel.

„Věděl jsem, že budeš moje smrt!“ vyštěkl na Jarlaxla.

Entreri se třásl zuřivostí, když skočil zpátky doprostřed hlavní, kluzké chodby.

„No tak pojď, Zhengyiho zplozenče!“ zařval zabiják.

Kostěj se objevil na dohled. Vlál za ním potrhaný černý háv a obličej bez rtů, ve kterém mu skrz hnědou hnilobu prosvítala bílá kost, se široce křenil.

Entreri sáhl po meči, když ale kostěj vztáhl vyzáblé prsty, zabiják raději před sebe zvedl ruku v rukavici. Opět zařval – vzdorně, odmítavě, vztekle – a chodbou vyšlehl další blesk.

Entreri měl pocit, jako by stál na horkém, palčivém větru. Cítil pálení a mravenčení mocných energií, které se kupily kolem. Byl sražen na kolena, ale vůbec si to neuvědomoval. Odlétl vzad a vrazil do stěny těsně pod bodci, nevnímal ale pevnou půdu pod nohama. Před sebou měl pořád nataženou ruku v magické rukavici, paže se mu silně třásla a ve vzduchu vířily modré a bílé jiskry a mizely v rukavici.

Nic z toho zabiják nevnímal a zuby zatínal tak pevně, že se zmohl jen na hrdelní vrčení, nedokázal už ani křičet.

Před očima mu tančily skvrny a zalévaly ho mdloby.

Slyšel kostějův posměšný chechot.

Instinktivně se odstrčil od stěny a zamířil doleva, ke straně chodby. Nohou se zapřel o drsný povrch a odrazil se. Tasil meč, a třebaže pořád nic neviděl, vyrazil vpřed podél ústí bočního průchodu, poté skočil tak rychle a tak daleko, jak jen mohl, a divoce se ohnal Charonovým spárem, i když netušil, jestli se vůbec nachází v blízkosti kostěje.

Nacházel.

Tmavá čepel sekla dolů a kolem se roztančily jiskry, protože rukavice, která zachytila hlavní část energie blesku, ji poslala zpátky prostřednictvím meče, jenž ji doplňoval.

Kostěje překvapilo, jak daleko a rychle se protivník dostal, zvedl proto paži, aby ránu vykryl, Charonův spár mu ji ale uťal čistě v lokti. Entreriho úder by netvora zničil, zásah do paže ale poskytl meči vodič potřebný k uvolnění energie blesku.

Výbuch opět odmrštil Entreriho vzad, takže sklouzl po zemi a tvrdě vrazil do stěny nízko u země.

Kostějův vřískot přiměl zabijáka vzchopit se a utřídit si zmatené smysly. Otočil se a rukou šmátral po zemi, dokud v ní opět nesevřel jílec Charonova spáru. Zadíval se do chodby a spatřil, jak se kostěj v hořícím plášti dává na ústup.

„Jarlaxle?“ řekl zabiják a pohlédl doprava, kde se předtím drow tiskl ke stěně.

Entreriho zmátlo, když spatřil pouze skálu, pohlédl proto do rohu a čekal, že tam spatří na uhel spáleného drowa.

Ale ne, Jarlaxl byl prostě… pryč.

S očima upřenýma na stěnu se Entreri opatrně sunul k chodbě naproti. Jakmile se dostal z kluzké podlahy a získal pevnou půdu pod nohama, málem vyskočil z bot, když si všiml, že na něj ze skály na opačné straně chodby hledí dvě rudé oči.

„Dobrá práce,“ řekl drow a zatlačil vpřed, takže se v kameni objevil obrys jeho obličeje.

Entreri šokovaně strnul. Jarlaxlovi se nějak podařilo splynout se skálou, jako by ji proměnil v hustou pastu a vmáčkl se do ní. Entreri netušil, proč je vlastně překvapený – udělal jeho společník někdy něco normálního?

Hlasité cvak obrátilo jeho pozornost zpátky opačným směrem, do chodby. Ihned poznal, že cvakla západka na dveřích nahoře, kde s Jarlaxlem narazili na kostěje a odkud se za nimi pustil.

Podlaha a stěny se začaly otřásat hlubokým, hřímavým duněním.

„Dostaň mě odsud,“ zavolal Jarlaxl a jeho hlas zněl chraplavě a bublavě, jako by hovořil zpod tekutého kamene, což taky dělal. Vztáhl ruku k Entrerimu.

Dunění sílilo. Entreri vystrčil hlavu a nahlédl za roh.

Blížilo se něco zlého.

Zabiják rychle chytil Jarlaxla za napřaženou ruku a silně potáhl, k jeho překvapení ale drow ucukl zpátky.

„Ne,“ řekl Jarlaxl.

Entreri nahlédl zpět do chodby, která stoupala a stáčela se, a vykulil oči, až mu málem vypadly z hlavy. Dunění vydávala železná koule, která mu sahala asi do pasu a valila se jeho směrem.

Zaváhal a uvažoval, jak se jí vyhnout, najednou ale koule přímo před jeho očima narostla do dvojnásobné velikosti a skoro zaplnila chodbu.

Zabiják s vřískotem uskočil zpět do boční chodby, klopýtl a otočil se. Pohlédl na Jarlaxla, který opět splynul se skálou, neměl ale čas zvážit, jestli se společníkovi podaří uniknout.

Entreri se otočil, a když se konečně vyškrábal na nohy, rozběhl se o život.

Otřes, který vyvolal náraz masivní železné koule na stěnu na konci chodby, způsobil, že opět zakopl a padl na kolena. Ohlédl se a zjistil, že střet kouli zpomalil, ale nezastavil. Valila se dál a pomalu opět nabírala na rychlosti.

Entreri se plazil vpřed po čtyřech a znovu proklínal Jarlaxla za to, že ho sem přivedl. Zvedl se na nohy a sprintem vyrazil pryč, aby se dostal od koule co nejdál. Věděl ale, že jí neuteče, nabírala totiž na rychlosti a chodba se točila dolů věží hodně, hodně dlouho.

Pelášil a hledal cestu ven. Cestou zkoušel ramenem všechny dveře, na které narazil, nijak ho ale nepřekvapilo, když zjistil, že jakmile past sklapla, všechny je uzamkla. Hledal proto místo, kde by strop byl vyšší, aby tam mohl vyšplhat a počkat, dokud ho koule nemine.

Nic ale nenacházel.

Ohlédl se, aby zjistil, podél které stěny se koule valí, jestli by nemohl proklouznout kolem, k jeho úžasu, když už ne překvapení, ale koule opět narostla a začala boky drhnout o stěny.

Běžel dál.

Z otřesů ho bolely zuby. Uvnitř skály pronikla každá vibrace způsobená nárazem koule na stěnu Jarlaxlovi hluboko do těla. Cítil ji až v kostech.

Nějaký čas vnímal jen černotu, potom se koule začala valit pryč přilehlou chodbou.

Jarlaxl se dvakrát zhluboka nadechl. Přežil, obával se ale, že si bude muset najít nového společníka.

Chystal se vylézt ven z kamene, ale zarazil se, když poblíž uslyšel známý sípavý smích.

Stáhl se zpět a přes tenkou vrstvu kamene hleděl na kostěje stojícího přímo před ním. Drow se neodvažoval dýchat ani pohnout.

Kostěj nehleděl na něj, nýbrž do chodby, a vítězoslavně se chechtal. K Jarlaxlově nesmírné úlevě poté mocný tvor zamířil pryč a vznášel se, jako by plul na vodě.

Jarlaxl uvažoval, jestli by nemohl prostě ustoupit dozadu, dostat se ven z věže, snést se k zemi a zmizet. Všiml si ale, že kostěj je zraněný. Rány mu patrně způsobil blesk, který proti němu obrátil Entreri, a taky těžký úder Charonovým spárem. Napadla ho proto jiná možnost.

Koneckonců sem přišel kvůli pokladu a byla by škoda odejít s prázdnýma rukama.

Nechal kostěje odplout za zatáčku. Potom se začal tlačit ven ze stěny.

„Musí to být iluze,“ opakoval si Artemis Entreri. Železné koule přece nedokázaly růst, ale jak by to bylo možné? Koule působila tak opravdově, její zvuky, tvar a pocit, který budila… jak by iluze mohla tak dokonale napodobit skutečnost?

Iluze se dala porazit jen tak, že ji člověk jednoduše odmítl, jak Entreri věděl, a to v srdci i v duši. Opět se ohlédl a pochopil, že to nepůjde.

Snažil se zablokovat sílící dunění za sebou. Sklopil hlavu, sprintoval dál a vzpomínal na všechny detaily chodby před sebou. Už se nesnažil vylomit dveře, protože věděl, že jsou pevně zamčené, a marnými snahami jen ztrácel čas.

V běhu si shodil z ramen malou brašnu. Vytáhl z ní hedvábné lano a hák, pak ji hodil na zem za sebou v marné naději, že naruší sílící setrvačnost koule.

Nenarušila. Koule se přes brašnu jednoduše převalila.

Entreri si nedovolil přemýšlet o hrozbě valící se za ním, místo toho zběsile rozmotával lano, rovnal ho, představoval si místo v chodbě kus před sebou a snažil se odhadnout délku, kterou bude potřebovat.

Podlaha se pod ním třásla. Myslel si, že každý krok bude jeho posledním, že se koule přes něj převalí.

Jarlaxl mu kdysi řekl, že i iluze dokáže zabít, když jí člověk věří.

A Entreri v ni věřil.

Instinkty mu napovídaly, aby se vrhl na zem, natáhl se u stěny a modlil se, aby mezi ostrým rohem a oblým okrajem koule zbylo dost místa. Nevložil ale do představy srdce, rychle ji vytlačil z mysli a raději se soustředil na svoji nejlepší šanci, kterou měl před sebou.

Entreri běžel o život a chystal si provaz. Když oběhl zatáčku, kouli měl za patami. Minul místo, kde stěna vpravo přešla v po pás vysoké zábradlí, které se otvíralo do středu věže, chodba se pak točila dál dolů podél její vnější stěny.

Hák vyletěl a omotal se kolem velkého lustru na stropě obrovské vstupní haly věže.

Entreri dál tryskem utíkal. Neměl na vybranou, kdyby zůstal stát, byl by rozdrcen. Provaz držel pevně v rukou, a když se napnul, nechal se jím strhnout doprava, přes zábradlí. Zhoupl se do vzduchu, a jak se koule hnala kolem, lehce ho škrtla do ramene. Točil se v těsných kruzích uvnitř větších kruhů setrvačnosti provazu.

Sledoval, jak se koule valí dál dolů a buší do rohů, vzápětí ho ale upoutalo děsivější skřípání shora.

Entreri rychle spustil zbytek provazu pod sebe a začal po něm klouzat a ručkovat dolů. Vtom ucítil trhnutí a další, jak se dekorativní křišťálový lustr utrhl.

A pak padal.

*

Dveře byly pootevřené. S ohledem na past, kterou předtím spustil, neexistoval důvod, proč by si „hostitel“ myslel, že se k nim některý z vetřelců dostane. Přesto drow vytáhl hůlku a vyslal jejich směrem trochu magie. Dveře a veřeje zazářily nepřerušovanou, celistvou modří, která neodhalila žádné pasti, magické ani mechanické.

Jarlaxl k nim přistoupil a opatrně se jimi protáhl.

Pokoj v horním patře věže byl skoro prázdný. Šedé kamenné zdi bez ozdob v půlkruhu obklopovaly velké křeslo se širokým opěradlem z naleštěného dřeva. Před ním ležela na podstavci otevřená kniha.

Ne, nebyl to podstavec, jak si Jarlaxl uvědomil, když se připlížil blíž. Kniha ležela na dvou tlustých chapadlech, která dosahovala až k podlaze a mizela v kameni.

Drow se zakřenil, protože hluboko v srdci věděl, že objevil srdce konstruktu, magického architekta samotné věže. Obešel knihu ve velkém oblouku a přistoupil ze strany ke křeslu. Zdálky pohlédl na zápisky na stránkách a poznal několik magických run. Rychle odříkal jednoduché zaklínadlo a hned viděl runy zřetelněji a jasněji.

Přiblížil se, protože ho moc svazku vábila. Všiml si, že se ve vzduchu nad knihou pohybují runy, točí se a klesají dolů ke stránkám. Přelétl očima několik řádků, pak se odvážil nalistovat začátek.

„Kniha stvoření,“ zamumlal, protože poznal první odstavce, jednalo se totiž o běžné fráze podobných kouzel.

Uchopil knihu a pokusil se ji zvednout, ale ani se nehnula.

Vrátil se proto ke čtení, vlastně text jen zběžně procházel, a hledal nějaký náznak, nějakou stopu, která by mu prozradila tajemství věže a jejího nemrtvého pána.

„Moje jméno tam nenajdeš,“ ozval se hlas tak tenký, že připomínal kvílení, a protáhl vysoký tón natolik, až se zdálo, že se zlomí a přejde ve vřískot.

Jarlaxl se tiše proklel za to, že se nechal knihou tak uchvátit. Zadíval se na kostěje stojícího v otevřených dveřích.

„Tvé jméno?“ zeptal se a potlačil upřímné nutkání ječet hrůzou. „Proč bych měl chtít znát tvé jméno, ó prohnilý?“

„Hnilobě předchází smrt,“ pravil kostěj. „A té jsem na hony vzdálený.“

Jarlaxl se pomalu přesunul za křeslo, protože se chtěl od odporného tvora co nejvíce vzdálit a dostat mezi ně co nejvíce překážek.

„Nejsi Zhengyi,“ podotkl drow, „ale kniha patřila jemu.“

„Byla jednou z jeho knih, jistě.“

Jarlaxl se dotkl krempy klobouku.

„Považuješ Zhengyiho za stvůru,“ pronesl kostěj skrz vyceněné zuby bez rtů, „za samostatnou bytost. V tom se mýlíš.“

„O Zhengyim nic nevím.“

„To je očividné, jinak bys nikdy nebyl natolik hloupý, abys sem přišel!“ Kostěj dokončil větu prudkým zvýšením a zesílením hlasu a ukázal kostnatými prsty.

Z prstů vyšlehly nazelenalé výboje energie, z každého jeden, mihly se vzduchem, oblétly knihu a podstavec z chapadel i křeslo a zasáhly drowa.

Takový byl aspoň úmysl, když se k němu ale magické výboje přiblížily, stočily se a zamířily k určitému místu na drowově plášti, těsně pod krkem a kousek stranou, na klíční kosti, kde měl plášť sepnutý velkou broží. Brož výboje spolkla, všech deset, beze zvuku a beze stopy.

„Dobrý tah,“ poblahopřál kostěj. „Kolik jich dokáže pohltit?“

Když netvor domluvil, vyslal další výboje.

Jarlaxl se pohnul, stočil se pryč od židle a vzad. Magické výboje mu zaútočily na záda jako roj včel, sotva se k němu ale přiblížily, opět se stočily, oblétly ho a spolkla je brož.

Drow uskočil stranou, natočil se k nepříteli a jeho paže začala horečnatě pumpovat. Pokaždé, když se ohnal, do ruky mu z magického chrániče vklouzla další dýka, kterou pak po kostějovi hodil. Zaútočil tak zběsile, že čtvrtá dýka byla ve vzduchu, ještě než první zasáhla cíl.

O to se aspoň pokusila, protože kostěj nebyl bez ochrany. Jeho obranné amulety zastavily dýky těsně před ním a nechaly je spadnout s hlasitým břinknutím na zem.

Kostěj se rozchechtal a drow ho obklopil koulí naprosté a čiré temnoty.

Z koule vyšlehl paprsek zelené energie a Jarlaxl byl vskutku rád, že se rychle pohnul. Když totiž výboj zasáhl stěnu, rozpustil kámen.

Entreri pokrčil kolena a nahnul nohy stranou tak, aby se při dopadu překulil do boku. Sklonil hlavu a sehnul rameno, kutálel se dál a dál, a vstřebal energii pádu z výšky patnácti stop.

Snažil se dostat co nejdále od místa, kam se zřítil lustr, protože kolem se rozlétly střepy a roztříštěný křišťál.

Když se Entreri konečně zvedl na nohy, klopýtl a trhl sebou. Z kotníku mu vystřelila ostrá bolest. Vyhnul se vážnému zranění, bez škrábance ale neunikl.

Vlastně „neunikl“ vůbec, jak si vzápětí uvědomil.

Ocitl se ve vstupní hale věže, kterou tvořila široká kruhová místnost. Po straně a vysoko nad ním se s duněním dál valila koule. Přímo před ním, za troskami lustru a u paty schodiště, které se točilo podél stěn, se nacházely zavřené dveře, kterými s Jarlaxlem do magické věže vnikli. Hned vedle stála velká železná socha, které si dvojice při příchodu všimla, a Jarlaxl ji ihned identifikoval jako golema.

Jarlaxl poté Entreriho varoval, že si musí dát dobrý pozor, aby nespustili žádnou léčku, která by nebezpečného železného hlídače oživila.

A Entreri nyní poznal, že právě něco takového musel udělat.

Kov skřípal a sténal, jak golem oživl, a v prázdných očích mu vzplály rudé plamínky. Udělal obrovský krok vpřed, rozdrtil křišťál a rozmáčkl zkroucený kov spadlého lustru. Golem neměl žádnou zbraň, ale Entreri si uvědomil, že ani žádnou nepotřebuje, protože byl dvakrát vyšší než on a vážil několik tisíc liber.

„Jak bych mu mohl ublížit?“ zašeptal zabiják a tasil čepele.

Golem přikročil blíž a vyfoukl oblak štiplavého, jedovatého kouře.

Entreri byl příliš hbitý, než aby se jím nechal pohltit, a stočil se stranou. Přitom si všiml otvoru na těžce se vlekoucí stvůře a věděl, že se k ní může dostat rychle a tvrdě zaútočit.

Místo toho se ale dal na útěk a tryskem se rozběhl k zavřeným dveřím.

Golemovy železné nohy sténaly na protest, když se otočil a pustil se za ním.

Entreri naběhl do dveří ramenem, i když věděl, že se neotevřou. Předstíral ale, že do nich silně vrazil a ve vyděšené zuřivosti se snaží probít skrz.

Golem se blížil a soustředil se jen na něj. Entreri počkal do poslední vteřiny a pak uskočil podél zdi doleva. Když se golem rozmáchl, praštil proto vší silou do dveří, ty ale odmítly povolit. Hlídač se otočil, pustil se za zabijákem a napřáhl po něm železné paže.

Entreri zůstal na místě – aspoň na okamžik – a zaútočil sérií úderů, která golema natolik zmátla, že zůstal stát na místě na…

…dost dlouho.

Zabiják uskočil doleva, do středu místnosti.

Valící se koule produněla poslední částí schodiště a tvrdě zezadu vrazila do nic netušícího železného golema, povalila ho na zem a přeskákala po něm, přičemž ho celého zprohýbala a zkroutila. Koule se valila dál, srážka s nešťastným golemem ji ale značně zpomalila.

Ze středu místnosti sledoval Entreri cukajícího se golema. Hlídač se pokusil vstát, měl ale úplně rozdrcené nohy a dokázal se zvednout jen na jedné paži.

Entreri se chystal schovat zbraně, zarazil se ale, když k němu shora dolehl zvuk.

Vzhlédl a spatřil, že dekorace na stropě, sochy ve tvaru chrličů, roztahují křídla.

Povzdychl si.

Koule temnoty zmizela a Jarlaxl se opět ocitl tváří v tvář strašlivému nemrtvému netvorovi. Pohlédl z kostěje na knihu a zpátky.

„Ještě před několika desetidny jsi žil,“ hádal temný elf.

„Pořád žiji.“

„Tvá existence smysl toho slova poněkud napíná.“

„Brzy poznáš, co znamená,“ slíbil kostěj, zvedl kostnaté ruce a znovu se pustil do zaklínání.

„Chybí ti dotek větru na živé kůži?“ zeptal se drow a ze všech sil se snažil působit zvědavě, ne shovívavě. „Bude ti chybět ženský dotek nebo vůně jarních květin?“

Kostěj se zarazil.

„Stojí nemrtvá existence za to?“ pokračoval Jarlaxl. „A pokud ano, můžeš mi ukázat, jak jí dosáhnout?“

Na obličeji kostěje, který z velké části tvořila jen lebka, se samozřejmě mohlo odrazit jen málo výrazů, Jarlaxl ale poznal nevíru, když ji viděl. Oči dál upíral na netvora, nohy ale potají obrátil tak, aby mohl vyrazit ke knize.

„Mluvíš tu o věcech, které jsou jen drobnými nepříjemnostmi ve srovnání s mocí, kterou jsem získal,“ zařval kostěj.

Sotva netvor zavyl, vrhl se drow vpřed a v rukou se mu objevila dýka. Zvedl stránku, vysmál se kostějovi a vyškubl ji, protože si byl jistý, že odhalil jeho tajemství.

V kostějově oškubaném plášti se objevila nová trhlina.

Jarlaxl vykulil oči a pustil se zuřivě do práce, trhal stránku za stránkou a do druhé poloviny svazku zabodl dýku.

Kostěj zavyl a roztřásl se. Odpadávaly z něj kusy oděvu a v kostech se mu objevily zářezy.

Ale nestačilo to, jak si drow uvědomil. Pochopil svoji chybu, když vytrhané stránky odhalily něco, co bylo v knize ukryté: malinký, zářící fialový drahokam ve tvaru lebky. To bylo ono tajemství, uvědomil si, pouto kostěje s věží. Lebka byla klíčem k celému konstruktu, nadpřirozený pozůstatek Zhengyiho, Čarodějného krále.

Drow se po ní natáhl, na ruce se mu ale objevily puchýře a byla odražena stranou. Drow po lebce bodl, ale dýka se roztříštila a odlétla pryč.

Kostěj se mu vysmál. „Jsme jedno! Nemůžeš porazit Zhengyiho věž ani jejího ochránce, kterého ustanovil.“

Jarlaxl pokrčil rameny a řekl: „Možná máš pravdu.“

Poté obklopil kostěje, který se opět pustil do zaklínání, další koulí temnoty a nasadil si prsten, ve kterém uchovával kouzla. S ohledem na protivníkovu nadpozemskost zvažoval, jestli použít horko, nebo chlad, a pak se rychle rozhodl.

A zvolil správně. Kouzlo z prstenu ho obklopilo štítem z horkých plamenů právě ve chvíli, kdy kostěj zaútočil kuželovitou sprškou magického chladu tak prudkého, že by ho zmrazil uprostřed kroku.

Jarlaxl tento střet vyhrál, ale jen tento střet, jak věděl, a ze tří možností, které se mu nabízely – útok magií, fyzický útok nebo útěk – jen jedna dávala praktický smysl.

Sundal si z klobouku velké pero, hodil ho na zem a vyřkl povel, kterým povolal gigantického nelétavého ptáka, osm stop vysokého tvora s tlustým krkem a smrtícím, mocným zahnutým zobákem. Myšlenkou poslal diatrymu do bitvy a následoval ji, když ale vběhla do koule temnoty, oddělil se od ní.

Jarlaxl se modlil, aby vyrazil správným směrem, a také se modlil a doufal, že kostěj za sebou nezamkl dveře. Když vyběhl ze tmy a ocitl se v chodbě, hned se mu dýchalo volněji a dal se opět na útěk.

A běžel rychle.

Z kanálku na rudé čepeli Charonova spáru kapala olejovitá krev chrličů. Jedno okřídlené stvoření sebou plácalo na podlaze, bylo smrtelně raněné, odmítalo ale zanechat marného boje. Další nalétlo Entrerimu na hlavu, když běžel přes místnost. Sehnul se, pak ještě níž a nakonec se vrhl do kotoulu, rychle se ale blížil k dalšímu tvorovi, který přistál před ním.

Skočil na něj v plné rychlosti a s mečem před sebou.

Chrlič máchl kamennou rukou a srazil úder stranou, Entreri ale sehnul rameno a vší silou se vrhl vpřed. Mocný tvor se skoro ani nepohnul a Entreri zachroptěl, protože při srážce ublížil hlavně sám sobě. Zabijákova dýka se ostře zableskla, když ji vrazil chrliči do břicha. Entreri zavrčel, uskočil zpátky, trhl rukou vzhůru a způsobil netvorovi dlouhou řeznou ránu. Chystal se udeřit Charonovým spárem, v poslední chvíli ale uskočil stranou.

Kolem se mihl letící chrlič a po hlavě nalétl do zraněného společníka.

Entreri mávl mečem a tvrdě sekl letícího chrliče do zad. Tvor zavřískl a jeho vykuchaný společník zachroptěl a klopýtl vzad. Entreri se ale nemohl do propletených stvůr pustit, protože se na něj vrhl další chrlič a zatlačil ho zpátky.

Udělal kotoul do strany, protáhl se pod stolem a tvrdě vrazil do dlouhé hranaté bedny stojící u stěny. Když se vyškrábal na nohy, zvedl nad sebe stůl a odhodil ho stranou.

Bedna za ním se se skřípotem otevřela.

Zabiják zavrtěl hlavou a ohlédl se, přitom spatřil, jak na něj z bedny civí masité humanoidní stvoření. Bylo větší než on, větší, než by člověk měl být.

Věděl, že jde o dalšího golema, tento ale byl sešitý z masa, ne vykovaný ze železa.

Tvor po něm chňapl a zabiják rychle uhnul, otočil se a sekl po golemově paži Charonovým spárem.

Golem vykročil ven z bedny, pustil se do pronásledování a Entreri za ním spatřil zadní část bedny, falešné dno, které se otevřelo dokořán a odhalilo druhého masitého golema.

„Nádhera,“ zabrblal zabiják a kotoulem se vyhnul náletu dalšího chrliče.

Obrátil pohled vzhůru a spatřil, že se na stropě formují a rostou další chrliči. Věž ožívala a líhla se z ní armáda, aby ji bránila.

Entreri se rozběhl přes halu, zprudka se ale zastavil, když si všiml, že se na něj řítí další postava. Uskočil vzad a připravil si meč, pak ale nejnovějšího protivníka poznal.

Jarlaxl smekl klobouk, zpomalil bleskurychlý sestup a lehce přistál na podlaze.

Entreri se otočil a sekl mečem po napřažených pažích masitého golema za sebou.

„Je hezké, že ses konečně ukázal,“ reptal zabiják.

„Obávám se, že nejsem sám,“ varoval Jarlaxl a jeho slova přiměla zabijáka otočit se.

Temný elf obrátil Entreriho pohled vzhůru k balkónu, po kterém běžel kostěj.

Netvor se zastavil na vrcholu schodiště a začal pohybovat kostnatými prsty.

„Zastav tu stvůru!“ vykřikl Entreri.

Pustil se s ještě větším zápalem do golema, sekal Charonovým spárem a s pomocí jeho magie vyvolal oblak černého popela. S optickou bariérou ve vzduchu se Entreri prosmýkl kolem prvního golema a vší silou bodl druhého.

„Musíme pryč,“ zavolal Jarlaxl, když se Entreri vrhl k zemi, aby se vyhnul náletu chrliče.

„Dveře jsou zamčené!“ křikl Entreri zpátky.

„Pojď, a rychle!“ odvětil temný elf.

Entreri se rozběhl, otočil se a spatřil řadu zelených výbojů, které vyšlehly z kostějových prstů, proplétaly se vzduchem a mířily dolů. Pět jich zasáhlo Jarlaxla – tedy zasáhly by ho, kdyby je nepohltila magická brož – a dalších pět si za cíl zvolilo Entreriho.

Zabiják vyhodil Charonův spár do vzduchu, zvedl před sebe ruku v rukavici a pohltil výboje jeden za druhým. Chytil meč do ruky a pohlédl na Jarlaxla, který mu kynul štíhlými prsty. Nad nimi se kostěj rozběhl dolů ze schodů.

Entreri se na poslední chvíli sklonil a vyhnul se těžkému úderu jednoho z golemů, který by ho určitě připravil o hlavu. S vrčením se rozběhl k drowovi a schoval meč do pochvy.

Jarlaxl se zakřenil, dotkl se střechy klobouku, pokrčil kolena a vyskočil do vzduchu.

Entreri taky skočil, chytil se Jarlaxla za opasek a drow ho pak s pomocí levitačního kouzla nesl vzhůru.

Pod nimi golemové marně chňapali rukama a bušili do vzduchu. Ze strany zaútočil chrlič a sekl Entrerimu po nohách. Zabiják v poslední chvíli uhnul před chrličovými drápy a nakopl netvora do obličeje.

Moc mu ale neublížil, chrlič byl vzápětí zpátky a rychle, tvrdě zaútočil – nebo se o to aspoň pokusil, zastavil se ale a začal zuřivě bušit křídly do vzduchu, když Entreri zvedl ruku a vypustil z rukavice výboje, které po něm před chvílí vrhl kostěj. Magické praskající střely se zabodly do chrličovy černé kůže a netvor sebou začal škubat ze strany na stranu.

Vzápětí ale opět nalétl na levitující dvojici a z výšky se ozval křik dalších chrličů, kteří mezitím „vyrostli“ a byli připravení vrhnout se na ně.

Společníci se ale dostali k zábradlí, Jarlaxl se ho chytil, přehoupl se přes ně a Entreri ho rychle následoval.

„Zpátky nahoru!“ křikl drow. „Je tu cesta ven!“

Entreri na něj chvíli zíral, ale protože na ně shora a zpoza zábradlí nalétávali chrliči a kostěj změnil směr a vyrazil po schodech zpátky nahoru, Jarlaxlův rozkaz zněl docela logicky.

Rozběhli se zpátky nahoru nakloněnou chodbou, za patami jim přitom křídly plácali chrliči, Entreri se tak musel neustále zastavovat a odrážet je.

„Rychle!“ volal Jarlaxl.

Entreri pohlédl na drowa a všiml si, že v ruce drží hůlku, mohl si jen představovat, jaká katastrofa se v tenkém nástroji ukrývá. Zabiják vyrazil vpřed.

Jarlaxl namířil hůlkou za Entreriho a vyřkl spouštěcí povel.

Chodbu zablokovala od stěny ke stěně a od podlahy po strop kamenná zeď. Uslyšeli, jak do ní chrliči z druhé strany naběhli a jak po neústupném kameni frustrovaně drápou spáry.

„Utíkej,“ řekl Jarlaxl společníkovi. „Golemové zeď dřív nebo později prorazí a kostěje ani nezpomalí.“

„Radostné,“ řekl Entreri.

Proběhl kolem Jarlaxla a nečekal, až ho drow dohoní. Tam, kde se chodba stáčela z dohledu kamenné zdi, se otočil a spatřil, že Jarlaxl měl pravdu, protože kostěj se zjevil a prošel zdí, jako by tam nebyla.

Dveře do komnaty na vrcholu věže byly zavřené, ale ne zajištěné, a Entreri jimi vpadl dovnitř. Zprudka se zastavil a zadíval se na částečně vytrhanou knihu a na zář, která tryskala z jejího středu. Ucítil postrčení zezadu.

„Ke knize, rychle!“ požádal ho Jarlaxl.

Entreri k ní přiběhl a obešel podstavec z chapadel. A spatřil zářící lebku pulzující světlem a mocí.

O kamenné dveře, které Jarlaxl zabouchl, něco zadunělo. Otevřely se dovnitř a ze spáleniny uprostřed stoupal kouř. Chodbou se blížil kostěj, nadnášela ho magie, oči mu zářily a zuby měl zaťaté v trvalém nemrtvém šklebu.

„Nemáte jak utéct,“ prohlásil netvor a jeho slova se nesla na ledovém dechu, který zavanul místností.

„Seber tu lebku,“ přikázal Jarlaxl.

Entreri natáhl levou ruku a ucítil náhlé, bolestivé sežehnutí.

„Rukavicí!“ upřesnil Jarlaxl.

„Cože?“

„Rukavicí!“ zařval drow, zavrávoral a začal sebou prudce trhat, jak ho zasáhla série zářících zelených výbojů. První dva pohltila brož, pak ale zažhnula, začalo se z ní kouřit a zbývající výboje ho trefily. Drow se dvěma rychlými kroky odsunul z kostějova dohledu, vrhl se na zem a odkulil se na opačnou stranu komnaty.

Entreri tak zůstal zírat otevřenými dveřmi na kostěje sám a pochopil, že se nyní stal hlavním cílem strašlivého netvora.

Zabiják ale neuskočil stranou. Věděl, že nemá kam utéct, proto ho to ani nenapadlo. S očima upřenýma na blížícího se nepřítele, s výrazem plným odhodlání a bez sebemenšího strachu zvedl Entreri ruku v rukavici a položil ji na zářící lebku.

Kostěj se zprudka zastavil, jako by narazil do zdi.

Entreri to ale neviděl, protože v okamžiku, kdy se magii požírající rukavice dotkla tepající lebky, pronikly do zabijáka výboje moci. Svaly v pravé paži se mu stáhly a zkroutily. Zuby mu scvakly a ukously mu špičku jazyka, potom začaly nekontrolovatelně jektat a při každém jejich rozevření plival krev. Jeho tělo strnulo a trhalo sebou v mocných křečích, jak rudé a modré výboje praskaly a jiskřily rukavicí.

„Pevně ji drž!“ požádal ho Jarlaxl.

Drow se překulil zpátky před kostěje, který se zmítal a hrabal rukama do vzduchu. Vypadalo to, jako by po nemrtvém netvorovi chňapaly chuchvalce stínů, užíraly ho, zmenšovaly a oslabovaly.

„Nemůžete porazit Zhengyiho moc!“ vrčel kostěj, jeho slova ale zněla koktavě a nejistě.

Jarlaxl se však přestal smát, když se ohlédl po Entrerim, který sebou rovněž škubal a trhal a třásl se na pokraji katastrofy, jako by měl být každým okamžikem odmrštěn přes komnatu a ven stěnou. Poulil děsivě oči, až to vypadalo, že mu snad vypadnou. Z úst mu crčela krev a stejně tak i z ucha, paži měl zkroucenou, rameno vykloubené a svaly se mu napínaly tak urputně, až se zdálo, že se snad potrhají.

Z úst unikalo zabijákovi vrčení. Šklebil se, namáhal a bojoval vší silou a vůlí. Mezi vrčením neustále opakoval: „Ne.“

Byla to výzva. Souboj.

A Entreri se mu postavil.

Držel.

Venku na chodbě kostěj kvílel a drápal do vzduchu, a s každým okamžikem se zdál menší.

Věž se začala kymácet. Ve stěnách a v podlaze se objevily pukliny.

Jarlaxl přiběhl ke společníkovi a dal si dobrý pozor, aby se ho nedotkl.

„Drž se,“ žádal ho drow.

Entreri rozzuřeně zařval a sevřel ruku ještě pevněji. Z rukavice se začalo kouřit.

Věž se kymácela čím dál víc. Část stěny se zbortila a dovnitř proniklo sluneční světlo.

Kostěj v chodbě zaječel.

„Ach ano, příteli, drž se,“ šeptal Jarlaxl.

Entreri vytáhl lebku z knihy a pevně ji držel v kouřící rukavici. Podařilo se mu otočit ruku a chvíli na lebku hleděl.

Potom se pod nimi rozpadla věž.

Entreri ucítil na rameni ruku. Pohlédl stranou.

Jarlaxl se zakřenil a dotkl se krempy klobouku.

ČÁST PRVNÍ

Odkaz intrik

Ve chvíli, kdy Jarlaxl opustil hroutící se věž, měl už magický drahokam ve tvaru lebky schovaný na neodhalitelném místě: v mimosférické kapse v jednom z knoflíků na vestě, která uměla zaštítit magické záření. Přesto si drow nebyl jistý, že artefakt zůstane neodhalený, neboť doslova tepal kouzelnou energií.

Přesto si ho vzal s sebou – podezřelejší by bylo, kdyby svoji typickou vestu na sobě neměl – když šel krátce po zřícení Zhengyiho konstruktu navštívit Ilnezhařinu palácovou věž.1 Svoji patronku našel rozvalenou v jednom z křesel, chodidla si opírala o zdobený otoman a hezky tvarované nohy jí vykukovaly z dlouhého rozparku v bílých hedvábných šatech, jejichž látka splývala až na podlahu jako přízračné prodloužení krémově bílé pleti. Když Jarlaxl vešel, pohodila dlouhými, hustými blond vlasy tak, aby rámovaly její krásnou tvář. Sklouzly jí do obličeje a zakryly jí jedno modré oko, což jen posílilo auru tajemství, která ji obklopovala.

Jarlaxl samozřejmě věděl, že je to všechno jen klam, iluze mimořádné krásy. Ilnezhařino skutečné tělo bylo pokryté šupinami barvy mědi, mělo velké rohy a tlamu plnou tesáků dlouhých jako drowova paže. Ať už to ale byla iluze nebo ne, Jarlaxl krásu před sebou rozhodně oceňoval.

„Byl to Zhengyiho konstrukt,“ řekla dračice v lidské podobě. Nebyla to otázka.

„Zdá se,“ odvětil drow, smekl klobouk se širokou krempou, odhalil holou hlavu a vysekl jí šviháckou poklonu.

„Byl,“ prohlásila Ilnezhara zcela jistě. „Vysledovali jsme jeho stvoření, zatímco jsi byl pryč.“

„Pryč? Myslíš uvnitř věže. Šel jsem tam na tvé naléhání, prosím, nezapomeň.“

„Nebylo to obvinění a ani jsme se neunáhlily, když jsme poslaly tebe a tvého přítele na průzkum. Sestra narazila na další informace čistě náhodou a naprosto nečekaně. Přesto stále nevím, jak byl ten konstrukt stvořen, už ale víme, že byl stvořen, a taky kým.“

„Za vším byla kniha, velký, starobylý svazek,“ odvětil Jarlaxl.

Ilnezhara se začala předklánět, ale zarazila se. Jiskra zájmu v jejích modrých očích se nedala popřít, drow proto nechal svá slova chvíli škádlivě viset ve vzduchu. Stál klidně a nehybně, ticho se tak prodlužovalo a nutilo Ilnezharu vyjádřit se.

„Tak mi ho ukaž.“

„Nemůžu,“ přiznal. „Věž byla stvořena magií knihy a kontrolována mocí kostěje. Abychom ho porazili, museli jsme Artemis a já knihu zničit. Nebylo jiné cesty.“

Ilnezhara sebou trhla. „To je škoda,“ řekla. „Kniha sepsaná Zhengyim by byla nanejvýš zajímavá, výhodná… a výnosná.“

„Věž musela být zničena. Jinak to nešlo.“

„Kdybyste zabili kostěje, výsledek by byl stejný. Věž by zemřela, i když by se asi nezřítila, žádné její další obrany by se ale proti vám neobrátily. Sestra a já jsme mohly věž dát tobě a Entrerimu jako projev díků.“

Navzdory prázdnému slibu zaznívala v hlase dračice nemalá frustrace, jak si Jarlaxl všiml.

„Snadný úkol?“ odpověděl a vložil do hlasu uštěpačnost.

Ilnezhara zabručela, mávla rukou a řekla: „Byl to nedůležitý mág z Heliogabalu, hlupák jménem Herminikl Duperdas. Mohl by muž s takovým jménem vyděsit velkého Jarlaxla? Možná jsme se sestrou tebe a tvého lidského přítele přecenily.“

Jarlaxl se opět uklonil. „Možná byl za života nedůležitý kouzelník, kostěj je ale kostěj.“

Dračice opět zabručela a protočila modrýma očima. „Byl nanejvýš průměrný mág – spousta jeho spolustudentů ho považovala za ubohého. Ani ve svém nemrtvém stavu nemohl být pro vás dva příliš silným protivníkem.“

„Bránila ho samotná věž.“

„Neposlaly jsme vás tam, abyste ji zničili, měli jste ji jenom prozkoumat a vyplenit,“ pokárala ho Ilnezhara. „Zničit jsme ji klidně mohly samy.“

„Prosím, příště to udělejte.“

Dračice přimhouřila oči a připomněla tak Jarlaxlovi, že by si měl raději dávat pozor na jazyk.

„Pokud nám nebudete prospěšní, Jarlaxle, nebudeme vás potřebovat,“ varovala Ilnezhara. „To si opravdu přeješ?“

Potřetí se uklonil. „Ne, má paní. Jistěže ne.“

„Herminikl našel tu knihu a podcenil ji,“ vysvětlila Ilnezhara a zdálo se, jako by už na jejich spor zapomněla. „Přečetl si ji, což hloupí, zvědaví mágové obyčejně dělají, a ona ho pohltila, přisvojila si jeho magii a životní sílu. Kniha ho připoutala k věži a věž se připoutala k němu. Když jste zničili jejich pouta – knihu – sebrali jste oběma sílu, kterou spolu sdíleli, a zničili jste jak věž, tak kostěje.“

„Co jiného jsme mohli udělat?“

„Kdybyste zabili kostěje, věž by se možná taky zřítila,“ ozval se další ženský hlas, hlubší, méně ženský a méně melodický než ten Ilnezhařin. Jarlaxla nijak zvlášť nepřekvapilo, když zpoza paravánu v zadní části velké, přecpané komnaty vystoupila Tazmikella. „Spíše ale ne, i kdybyste zničili sílu, která jí původně dala život a materiál na stavbu. Nebezpečí by ale každopádně pominulo a kniha by zůstala. Copak už ti to Ilnezhara neřekla?“

„Prosím, pouč se z toho a dobře si to zapamatuj,“ přikázala Ilnezhara a pak škádlivě dodala, „pro příště.“

„Pro příště?“ Jarlaxl nemusel předstírat zájem.

„Zjevení knihy nám potvrdilo, co už jsme tušily,“ vysvětlila Tazmikella. „V pustině Vaasy byla objevena pokladnice Čarodějného krále. Po celé zemi se objevují Zhengyiho artefakty.“

„Během let od jeho pádu se to stalo už několikrát,“ pokračovala Ilnezhara. „Čas od času je objevena jedna z tajných jeskyní Čarodějného krále, je otevřen jeden z jeho sklepů nebo je poražen kmen nějakých netvorů, a vítězové u stvůr najdou zbraně, kouzelnické hůlky nebo jiné magické předměty, které ti hloupí tvorové ani neuměli použít.“

„Myslíme si, že nedávno byla vypleněna jedna ze Zhengyiho knihoven, možná jeho jediná,“ dodala Tazmikella. „Ani ne před měsícem byly v Půlčickém úvalu zakoupeny dvě knihy o umění nekromancie – opravdová díla, ne typické žvásty povýšených, hloupých kouzelníků.“

„Předpokládám, že vámi,“ uhádl Jarlaxl.

„Našimi agenty, jistě,“ potvrdila Ilnezhara. „Agenty, kteří nám zatím přinesli větší zisk než Jarlaxl a Entreri.“

Jarlaxl se urážce zasmál a opět se uklonil. „Ujišťuji vás, že kdybychom věděli, že zničením kostěje uchráníme knihu, bojovali bychom ještě urputněji. Odpusťte nám naši nezkušenost. Nejsme v této zemi dlouho a příběhy o Čarodějném králi ještě neznáme.“

„Tuším, že nezkušenost mezi Jarlaxlovy nedostatky nepatří,“ prohodila Tazmikella a její tón drowovi odhalil její podezření, že jim možná z nedávného dobrodružství ve věži něco zatajil.

„Žádný strach, učím se rychle,“ odvětil. „A obávám se, že já – my – ani nemůžeme zopakovat chyby, kterých jsme se ve věži dopustili.“ Zvedl v ruce černou rukavici s červeným šitím a otočil ji, aby jim ukázal díru na dlani. „Za zlomení magie knihy jsme zaplatili artefaktem.“

„To je rukavice, která patří k Entreriho mocnému meči?“ zeptala se Tazmikella.

„Ano, meč nad ním ale nemá žádnou moc, ať už ji nosí nebo ne. Vlastně si myslím, že po jeho střetu se stínem si ho meč oblíbil. Přesto se naše výprava ukázala být dost nákladná, rukavice totiž měla i mnoho jiných výhod.“

„A co s tím máme dělat my?“ zeptala se Ilnezhara.

„Vynahraďte nám ztráty?“ odvážil se drow navrhnout. „Bez rukavice jsme oslabeni, o tom není pochyb. Naše obrana proti mágům byla zničena. S ohledem na služby, které vám prokazujeme, to rozhodně není výhodné.“

Sestry si vyměnily pohledy a vědoucí úsměvy.

„Pokud se objevila tato kniha, můžeme očekávat, že se objeví i další Zhengyiho artefakty,“ pravila Tazmikella.

„Skutečnost, že se kniha dostala tak daleko na jih, dokazuje, že někdo ve Vaase odhalil pokladnici se Zhengyiho artefakty,“ dodala Ilnezhara. „Podobně mocné magické artefakty nerady leží ladem. Vždy najdou způsob, jak se znovu a znovu objevovat ve světě, kde působí zkázu.“

„Zajímavé…“ začal drow, ale Tazmikella ho přerušila.

„Víc, než si umíš představit,“ prohlásila. „Seber svého přítele, Jarlaxle, vydáte se na cestu – která může být lukrativní pro všechny.“

Nebyla to žádost, nýbrž rozkaz, a protože sestry byly dračice, nemohl ho drow ignorovat. V tónu hlasů sester si ale všiml něčeho, co ho zaujalo skoro stejně jako pozůstatek Zhengyiho konstruktu ve tvaru lebky. Předstíraly vzrušení, jako by je všechny čekalo velké dobrodružství a možný zisk, Jarlaxl ale za vším slyšel víc.

Mocné dračice se bály.

Daleko na mrazivém severu Vaasy hladově zářila druhá, větší lebka. Ostře cítila pád své malé sestry v Damaře, nezažívala ale hrůzu někoho, kdo ztratil člena rodiny. Ne, vzdálené události se prostě děly. Druhá lebka, lidská lebka, byla malá a slabá.

Vzdálený pozůstatek božství Čarodějného krále se z toho především dozvěděl, že moc může být probuzena – že se probudí. V krátké paměti pošetilých lidí a těch, kdo porazili Zhengyiho, uběhlo příliš mnoho času. Opět byli ochotní vyzkoušet svoji moudrost a sílu proti artefaktům stvoření, které byly o tolik větší než oni, které nedokázali ani pochopit. Jejich arogance je přesvědčila o tom, že mohou tu moc ovládnout.

Nechápali, že moc Čarodějného krále vychází zevnitř, ne zvenčí, a že jeho pozůstatky, jeho „rozprášená magická podstata“ a „široko daleko rozmetané kusy“, o kterých hovořily hloupé, naivní písně bardů, je prostřednictvím aktu stvoření přemůžou a vysají, zatímco oni se z nich budou snažit něco získat.

To byl skutečný slib Čarodějného krále, kvůli kterému se k němu slétali draci.

Malinká lebka našla jen pohodlí. Kniha, ve které se ukrývala, byla nalezena a mysli v jejím okolí byly zvídavé, paměti krátké. Kus podstaty Čarodějného krále odmrštěný do dáli pozná stvoření, moc a život ve smrti.

Nějaký pošetilý smrtelník se o to postará.

Drak bezhlesně zavrčel.

1

Společnost

Parisa sebou trhla, když jí rudovousý trpaslík stáhl zraněné předloktí obvazem.

„Doufám, že jsi tu proto, abys mi řekl, že ses rozhodl předat mi zbytek odměny,“ řekla impilturská žena vojákovi sedícímu na opačné straně malé místnosti, ve které si klerik zřídil kapli. Díky jejímu vzhledu, širokým ramenům a krátkým, pocuchaným blond vlasům, zněla její slova výhrůžně a každý, kdo ji kdy viděl ohánět se mečem, věděl, že ne nadarmo.

Drsně pohledný muž s hustými černými vlasy, plnovousem a pletí zhnědlou dlouhými hodinami na slunci působil docela pobaveně.

„Neopovažuj se culit, Davisi Engu,“ ozvala se Parisina společnice, mnohem drobnější elfská míšenka.

Calihye přimhouřila oči, pak je prudce otevřela dokořán – její oči, světle modré až šedé, už dokázaly zasít strach do srdcí mnoha nepřátel a byly to poslední, co mnoho z nich vidělo. Ty oči! Byly tak úchvatné, že spousta mužů ignorovala ošklivou jizvu na její pravé tváři, kde ji železným hákem zasáhl pirát a skoro jí utrhl obličej, zůstala jí tak rozeklaná čára, která se jí táhla z líce přes okraj tenkých rtů až doprostřed brady. Její oči působily o to úchvatněji, že ostře kontrastovaly s jejími dlouhými černými vlasy a hranatými elfskými rysy. Nebýt jizvy, dala by se její tvář považovat za nádhernou.

Davis Eng se zasmál. „Co myslíš, Pratku?“ zeptal se trpasličího klerika. „Je ta její malá ranka dost ošklivá na to, aby ji způsobil obr?“

„Je to obrovo ucho!“ zavrčela Parisa.

„Na obra je dost malé,“ odvětil Davis, vylovil z vaku u opasku utržené ucho a podržel si ho před očima. „Řekl bych, že je dost malé i na zlobra, za toho bych ti ale odměnu dát mohl, pokud mě přesvědčíš.“

„Anebo ti ji můžu vyříznout z kůže,“ řekla Calihye.

„Doufám, že svými nehty,“ odvětil voják a trpaslík se zasmál.

Parisa mu uštědřila pohlavek, což samozřejmě přimělo trpaslíka zasmát se ještě hlasitěji.

„Každý desetiden hrajete stejnou hru,“ podotkl Pratkus, a dokonce i zatrpklá Calihye se musela zasmát.

Opravdu, každý desetiden, když přišlo na výplatu odměn, hráli Davis Eng, ona a Parisa tuto malou hru, kdy se hádali o počet uší – gobliních, orckých, gobřích, hobgobliních a obřích – které úspěšná dvojka lovkyň přinesla do Vaaské brány.

„Je to hra jen proto, že se ten chlap chystá sebrat část Eleřiných peněz,“ namítla Calihye.

„Je to velitelka Elera,“ opravil ji Davis Eng a rázem zvážněl.

„Možná neumí počítat,“ řekla Parisa a znovu zasténala, když jí Pratkus utáhl obvaz. „Anebo nepozná rozdíl mezi zlobrem a obrem. Ano, řekla bych, že to bude ono, protože už celé roky nevystrčil nos z Damary.“

„Bojoval jsem,“ namítl muž.

„Ve válce s Čarodějným králem?“ obořila se na něj Parisa. „Byl jsi dítě.“

„Vaasa už není ani zdaleka tak divoká jako po pádu Čarodějného krále,“ opáčil. „Když jsem vstoupil do krevelské armády, kopce okolo byly plné stvůr. Kdyby během prvních měsíců vyplácel král Garetha odměny, jeho pokladnice by byly dávno prázdné, o tom není pochyb.“

„Zabil jsi nějaké obry?“ zeptala se Calihye a muž se na ni zamračil. „Víš jistě, že to nebyli zlobři? Anebo dokonce goblini?“

Pratkus se znovu zachechtal.

„Pcha, vždycky měl problém s mírou,“ dodala Parisa. „Tak to aspoň tvrdí U železné hlavy a U zabahněných bot a krvavých čepelí. Není ale důsledný, protože kdyby měřil dneska stejně jako kdysi, musel by si myslet, že jsme mu přinesli ucho titána!“

Pratkus si odfrkl a přikrčil se a Parisa vyjekla, když jí mimoděk stáhl obvaz.

Calihye se taky smála a po chvíli se rozchechtal i Davis Eng. Nakonec nikdy nedokázal těm dvěma odolat.

„Tak tedy obr,“ vzdal se. „Mladý obr.“

„Seznam odměn se o věku nezmiňuje,“ namítla Calihye, když se Davis Eng pustil do počítání mincí.

„Kořist je kořist,“ souhlasil Davis Eng.

„Poslední desetidny se dost zajímáš o náš výdělek,“ povšimla si Calihye. „Máš pro to nějaký důvod?“

Pratkus se začal smát, což ženám mnohé napovědělo. Parisa se odtáhla a zamračila se na něj. „Co víš?“

Pratkus pohlédl na Davise Enga, který se podobně zachechtal a kývl.

„Tvoje kamarádka předběhla Atrogata,“ vysvětlil trpasličí kněz a pohlédl na Calihye. „Za pár desetidnů bude zpátky a dost ho naštve, že se kvůli svýmu cestování vocit ve vodměnách za Calihye.“

Pohled, který si Parisa a Calihye vyměnily, byl spíše ustaraný než pyšný. Opravdu stály o tu čest s ohledem na Atrogatovu povahu a jeho napojení na Citadelu zabijáků?

„A i ty, Pariso, trpaslíka rychle doháníš,“ dodal Davis Eng.

Muž hodil malý měšec se stříbrňáky Calihye a řekl: „Až se vrátí, bude zuřit, brblat a vztekle běhat kolem. Vymyslí na vás dvě pitomé říkanky. Pak půjde a zmasakruje polovinu netvorů ve Vaase, jen aby vám ukázal, kde je vaše místo. Pravděpodobně si bude muset najmout vozy, aby přivezl zpátky všechny ty uši.“

Žádná z žen se neusmála.

„Ach, ale tydle dvě dokážou držet s Atrogatem krok,“ prohlásil Pratkus.

Davis Eng se zasmál a stejně tak i Calihye, a po chvíli se k nim připojil i Pratkus. Dokázal někdo opravdu držet s Atrogatem krok?

„Má v sobě oheň, jaký jsem ještě u nikoho jiného neviděla,“ přiznala Calihye. „A nikdy neběží rychleji, než když mu v cestě stojí stovka nepřátel.“

„Ale jsme tady i my, hned vedle něj, a já ho plánuju taky předběhnout,“ rozhodla se Parisa, protože ji konečně přemohla pýcha. „Až se naši přátelé lovci podívají na tabuli před Železnou hlavou, uvidí na prvních místech žebříčku jména Parisy a Calihye!“

„Calihye a Parisy,“ opravila ji elfská míšenka.

Davis Eng a Pratkus vybuchli smíchy.

„Jenom proto, že jsme vám štědře zaplatili za váš poslední úlovek,“ řekl Davis Eng.

„Byl to obr!“ zvolaly obě ženy.

„A co víc,“ dodal voják. „Kdyby vám velitelka Elera nevyjela naproti, byly byste obě mrtvé, než byste se dostaly k hradbám. Už jenom kvůli tomu byste neměly dostat žádnou odměnu.“

„To říkáš ty, chvastoune!“ zařvala Calihye vzdorně. „Jasně jsme ty gobliny porazily. To tvůj kamarád si chtěl trochu zabojovat. Jeho musela Elera zachraňovat.“

„Velitelka Elera,“ ozvalo se ode dveří a všichni čtyři se otočili a pohlédli na důležitou ženu, která vstoupila do pokoje.

Pratkus se snažil vypadat vážně a uctivě, hihňal se ale pod vousy, jak utahoval Parise obvaz.

„Velitelko Elero,“ řekla Calihye s úctou a omluvně se uklonila. „Svůj titul jste si po právu vysloužila, mně se ale všechny tituly vyslovují jen těžko. Omlouvám se, lady Drakoskol.“

„S ohledem na okolnosti na vaší indiskrétnosti nesejde,“ pravila Elera a snažila se nečervenat, míšenka jí totiž složila velkou poklonu, když použila příjmení Drakoskol, které se proslavilo v celých Krevelech. Technicky vzato znělo Eleřino příjmení Peidopare, třebaže Drakoskol mu těsně předcházelo, a když ji elfská míšenka oslovila významnějším rodovým jménem, byl to ten největší kompliment, jaký jí mohla složit. Elera byla vysoká a štíhlá, nebylo na ní ale nic křehkého, protože vybojovala už mnoho bitev a od dětství zacházela s těžkou sekyrou. Měla široko posazené, světle modré oči, opálenou, ale stále jemnou pleť a nos posetý pihami. Nic z toho jí však neubíralo na kráse, naopak ji to podtrhovalo a dodávalo to její tváři plné zápalu a moci na ženskosti. „Chtěla jsem to přidat k odměně.“ Vytáhla zpoza opasku malý měšec a hodila ho Calihye. „Peníze navíc od krevelské armády za vaši hrdinskou práci.“

„Právě jsme debatovali o tom, že Atrogat asi nebude mít velkou radost, až se vrátí z cest,“ vysvětlil Davis Eng a Elera se zakřenila.

„Patrně nepřijme sesazení z čela žebříčku stejně dobře, jako přijal Atrogatův vzestup Mariabron.“

„Se vší úctou k Atrogatovi,“ pravila Parisa, „Tulák Mariabron zabil ve Vaase víc stvůr než my tři dohromady.“

„O tom není pochyb, hraničář ale odmítá odměny i slávu,“ připomněl Davis Eng a z toho, jak to řekl, vyplynulo, že důrazně odlišuje Tuláka Mariabrona, jehož jméno proslulo v celé Damaře, od těchto dvou žen.

„Mariabron získal slávu a bohatství během prvních let po Zhengyiho smrti,“ dodala Elera. „Jakmile si ho všiml král Garetha a pasoval ho na rytíře, nemělo pro Mariabrona cenu dál bojovat za odměnu. Možná naše dvě přítelkyně a Atrogata brzy potká stejná čest.“

„Že by král Garetha pasoval Atrogata na rytíře?“ řekl Davis Eng a byla to tak absurdní představa, že Pratkus málem upadl, jak se třásl potlačovaným smíchem.

„No, možná ne,“ připustila Elera k pobavení všech.

Něco tu bylo špatně, něco tu páchlo. Jeho obličej nesl stopy víc než dvaceti let dřiny a bitev. Stále ale byl pohledný, i když jeho hnědé lokny byly neudržované a vous zanedbaný. Jasně hnědé oči se mu leskly mládím, které se hodilo spíše k muži polovičního věku, a jeho úsměv byl zároveň velitelský i potměšilý a dokázal svést ženu na místě, čehož toulavý válečník často využíval. Během let války s Čarodějným králem získal vysokou hodnost v krevelské armádě a po Zhengyiho pádu, poté co byl oficiálně propuštěn ze služby králi Garethovi, se proslavil ještě víc.

Říkal si Tulák Mariabron, což bylo jméno, které dobře znal skoro každý muž, žena i dítě v Damaře a které vnášelo strach a nenávist do srdcí vaaských nestvůr. Neboť konec jeho služby v krevelské armádě znamenal jen začátek jeho práce pro krále Garethu a dvě země, které nesly společný název Krevely. Mariabron se usadil na severním konci Krevelského průsmyku, který se táhl vysokými Galenskými horami a spojoval Vaasu s Damarou, a stal se neúnavným ochráncem dělníků, kteří tu stavěli masivní Vaaskou bránu. Víc než kdokoli jiný, dokonce víc než muži a ženy okolo krále Garethy, se Tulák Mariabron zasadil o zkrocení divoké Vaasy.

Postup byl pomalý, velmi pomalý, a Mariabron pochyboval, že ve svém životě ještě zažije Vaasu skutečně civilizovanou. Ale o konec cesty tady nešlo. Nemohl vyřešit všechny problémy světa, mohl ale pomoct ostatním vykročit cestou, která k tomu nakonec povede.

Něco tu ale páchlo. Něco ve vzduchu, nějaký šestý smysl hraničáři napovídal, že ho brzy čekají velké zkoušky.

Uvědomil si, že na vině musí být Winghamovo pozvání, protože stalo se snad někdy, aby starý orcký míšenec zavolal někoho k sobě? Všechno na Winghamovi – Divném Winghamovi, jak mu říkali a jak se pyšně sám nazýval – samozřejmě budilo podezření, ale spíše zvědavost než zášť. Mariabron ale přemýšlel, o co tu jde. Co cítil ve vzduchu? Co potemňovalo vaaské nebe? Jaké zlé znamení nevědomky zahlédl koutkem oka?

Mariabron často mluvil sám se sebou, protože býval často sám. Netoužil po nikom ani na lovu, ani v životě, pokud se ovšem nejednalo o dočasnou záležitost, o teplé, měkké tělo, které vedle něj leželo v teplé, měkké posteli. Jeho služba přesahovala osobní touhy. Jeho vize a úsilí byly zakořeněny v naději celého národa, ne v žádosti jediného muže.

Hraničář si povzdychl, zastínil si oči před vycházejícím sluncem a zadíval se přes bahnitou vaaskou pláň na východ. Do pustiny přišlo léto, vánek ale byl stále řezavě studený. Mnoho brutálních netvorů, obrů a zlobrů, táhlo dál na sever za stády sobů, a bez těchto mocnějších nepřátel v okolí se menší humanoidní rasy – většinou orci a goblini – držely z dohledu, hluboko v jeskyních mezi skalami.

Během úvah zalétl Mariabronovi pohled doleva, na jih, k obrovské pevnosti zvané Vaaská brána. Její velká padací brána byla zdvižená a hraničář viděl tmavé tečky dobrodruhů, kteří vyráželi na ranní lov.

Hovořilo se o tom, že by lidé postavili lépe chráněné pevnosti na sever odsud, protože netvorů v okolí ubývalo a lovci odměn si už nemohli být jisti zlatem a stříbrem.

Všechno probíhalo tak, jak si král Garetha přál a plánoval. Vaasa bude míli po míli zkrocena a dva národy splynou v jeden národ Krevelů.

Něco ale budilo v Mariabronovi neklid. Něco v zákoutí mysli ho varovalo, že se divočina Vaasy stále ještě nezbavila temnoty.

„Může za to Winghamovo pozvání,“ rozhodl a vrátil se zpátky do chráněného údolíčka, aby si posbíral věci.

O nějaký čas později se velitelka Elera procházela po velké zdi, která bránila vstup do Vaasy. Calihye a Parisu, které tak rychle postupovaly žebříčkem lovců odměn, sotva znala a tu menší z nich, Calihye, popravdě neměla zrovna ráda. Povaha míšenky byla stejně zjizvená jako její dříve krásná tvář, tím si byla Elera jistá. Calihye ale uměla držet krok s nejlepšími místními válečníky, a to jak v boji, tak v hospodě, a Elera musela přiznat, aspoň sama sobě, že má radost z toho, že na nejvyšší příčce žebříčku lovců odměn stojí žena.

Všichni se smáli tomu, jak Atrogat zareaguje, Elera ale věděla, že to žádný žert není. Dobře trpaslíka znala, i když málokdo věděl, že s ním uzavřela oboustranně výhodné partnerství, a rozuměla mu, věděla proto, že bez ohledu na halasný smích nepřijme lehce, že ho někdo předběhl.

Sláva ale patří Calihye a brzy i Parise, pomyslela si neteř Garethy Drakoskola. Bez ohledu na to, co k malé ženě cítila – a upřímně řečeno jí i ta velká připadala příliš hrubá – Elera, Atrogat i všichni ostatní ve Vaaské bráně museli ctít jejich dovednosti. Calihye a Parisa byly dobré bojovnice a ještě lepší lovkyně. Řady nestvůr v okolí Vaaské brány značně prořídly, ty dvě ale vždy našly další gobliny nebo orky k zmasakrování. Stávalo se velmi vzácně, že by opustily pevnost a vrátily se bez pytle plného uší.

A ano, Eleře se líbilo, že zrovna dvě ženy toho mezi hrstkou obyvatel Vaaské brány tolik dosáhly. Elera z vlastní zkušenosti dobře věděla, jak těžké je pro ženu, dokonce i pro trpaslici, probít si cestu patriarchálními řadami válečnické třídy, ať už neformálně jako lovkyně odměn, nebo formálně v krevelské armádě. Ona si vydobyla post velitelky v jednotlivých bojích a sporech postupně. Bojovala za každé povýšení a za každý těžký úkol. Svoji mocnou sekyru vytrhla z rukou zlobrovi, který s ní bojoval, a peří na přilbě si získala jen a jen činy.

Přesto tu vždy byly hlasy, šepoty na okraji jejího vědomí, tiché stížnosti na to, že za jejím postupem je její původ, protože se pyšnila jak jménem Tranth, tak hlavně Drakoskol.

Elera se přesunula na severní stranu velké zdi, opřela se rukama o kámen a zadívala se přes pustinu Vaasy. V krevelské armádě sloužila pod mnoha muži, kteří nezažili a nevyhráli tolik bitev jako ona. Sloužila pod mnoha muži, kteří nevěděli, jak vést hlídku nebo jak večer rozestavit stráže kolem perimetru tábora. Sloužila pod mnoha muži, jejichž jednotkám kvůli špatnému plánování pravidelně docházely zásoby.

Ale pochybující hlasy zůstávaly, šeptaly jí v hlavě a bušily v srdci.

2

Pohled do zrcadla

„Jsi zbraň nepoměru,“ zašeptal Artemis Entreri. Seděl na kraji postele v malém bytě a zíral přes pokoj na zbraň, která byla jeho značkou, na dýku s drahokamy. Trčela ze zdi asi palec od vysokého zrcadla, protože s ní před okamžikem frustrovaně hodil. Jílec přestal vibrovat, ale způsob, jakým se světlo svíček odráželo v rudém granátu u základny jílce, zapříčinil, že to vypadalo, jako by se zbraň stále hýbala, nebo jako by žila.

Nestačí ti zranit, pomyslel si Entreri, a dokonce ani zabít. Ne, to není dost.

Dýka Entrerimu dobře sloužila už víc než dvě desetiletí. Udělal si jméno v krutých ulicích Kalimportu, už od dětství se škrábal nahoru a překonával zdánlivě nepřekonatelné překážky. Celý život byl obklopený vrahy a porazil je v jejich vlastní hře. Dýka s drahokamy trčící ze zdi v tom sehrála nemalou roli. Entreri s ní mohl víc než jen zraňovat nebo zabíjet; mohl využít jejích upírských vlastností a vysát z oběti životní sílu.

Ale v naprostém nepoměru, pomyslel si. Musíš svým obětem krást všechno – životy, a dokonce i duše. Jaké to asi je, ta nicota, kterou přinášíš?

Entreri si tiše, bezmocně odfrkl, protože odpověď na poslední otázku byla zjevná. Posunul se kousek na posteli, tak, aby viděl svůj odraz ve vysokém, zdobeném zrcadle. Když se probudil a chopil se dýky, aby jí hodil, mířil na zrcadlo, protože chtěl rozbít a zničit jeho sklovitou připomínku. Až v poslední chvíli změnil názor a místo toho zarazil dýku do stěny.

Entreri to zrcadlo nenáviděl. Patřilo Jarlaxlovi, ne jemu. Drow před ním trávil příliš mnoho času, obdivoval se a upravoval si klobouk tak, aby mu zakrýval obočí. Rád se předváděl, a nikdo neobdivoval Jarlaxlovu krásu víc než sám Jarlaxl. Přehodil si plášť přes rameno a natočil se bokem, pak si plášť přehodil přes druhé rameno a natočil se druhým bokem. Přitom si přesunoval klapku z oka na oko, aby ji zkoordinoval s pláštěm. Žádný detail jeho vzhledu nebyl příliš malý na to, aby unikl Jarlaxlově pozornosti.

Když ale do zrcadla pohlédl Artemis Entreri, nelíbilo se mu, co v něm viděl. Ani zdaleka nevypadal na svých čtyřicet let. Byl štíhlý a v kondici, měl dokonale vypracované svaly a atletickou mrštnost muže polovičního věku, málokdo, kdo by na Entreriho pohlédl, by mu hádal víc než třicet. Kvůli Jarlaxlovu neustálému otravování a naléhání si udržoval vlasy úhledně zastřižené a sčesané zleva doprava a jeho tvář byla téměř vždy hladce oholena, tedy až na knírek, který si oblíbil. Nosil hedvábný oděv, který mu dokonale padl – Jarlaxl by nic jiného nepřipustil.

Jednu věc na Entreriho vzhledu ale puntičkářský a rozmarný drow změnit nemohl, a když se zabiják zadíval na barvu své pleti, její našedlý odstín budil dojem, že by měl ležet v rakvi, a pohled mu tak nevyhnutelně zalétl zpět k dýce s drahokamy. Udělala mu to jeho zbraň, která vysála životní podstatu mimosférického humanoida zvaného stín a vpravila ji do Entreriho lidského těla.2

„Tobě nikdy nestačí prostě zabít, že?“ zeptal se Entreri nahlas a očima těkal od dýky k odrazu v zrcadle a zpátky.

„Právě naopak,“ ozval se uhlazený, lyrický hlas po straně. „Jsem pyšný na to, že zabíjím, jen když není zbytí, což obyčejně ukojí pocity, které mě k tomu činu přivedly.“

Entreri otočil hlavu a sledoval Jarlaxla, který zrovna vešel do pokoje a jeho vysoké černé kožené boty hlasitě cvakaly na dřevěné podlaze. Entreri věděl, že ještě před okamžikem byly naprosto neslyšné, protože Jarlaxl mohl ztišit nebo zesílit jejich zvuky pouhou myšlenkou.

„Jsi neupravený,“ upozornil drow. Sáhl do skříně z tmavého dřeva, vytáhl Entreriho bílou košili a hodil ji sedícímu zabijákovi.

„Právě jsem se vzbudil.“

„Ach, tygřice, kterou jsem ti včera přivedl, tě vyčerpala.“

„Anebo mě tak znudila, že jsem usnul.“

„Děláš mi starosti.“

Kdybys jen věděl, kolikrát mě napadlo zabít tě, pomyslel si Entreri, zarazil se ale, když se Jarlaxlovi rozlil po tváři vědoucí úsměv. Věděl, že Jarlaxl uhádl, na co myslí, nebo mu možná s pomocí nějakého podivného magického artefaktu četl myšlenky.

„Kde je to rusovlasé děvče?“

Entreri se rozhlédl po pokojíku a pokrčil rameny. „Předpokládám, že odešla.“

„Dokonce i s očima slepenýma spánkem ti nic neunikne.“

Entreri si povzdychl, pohlédl zpátky na dýku a na svůj odraz, a když je spatřil vedle sebe, vyvolalo to v něm podobné pocity. Schoval obličej do dlaní a promnul si unavené oči.

Ozvalo se bušení, a když zvedl hlavu, spatřil, jak Jarlaxl zatlouká hruškou dýky do překladu dveří nějakou ozdobu.

„Dárek od Ilnezhary,“ vysvětlil drow, couvl, spustil ruce a odhalil amulet o velikosti dlaně: stříbrnou sošku vzepjatého draka s roztaženými křídly a rozevřenými čelistmi.

Entreriho to nepřekvapilo. Ilnezhara a její sestra Tazmikella se staly jejich patronkami, zaměstnavatelkami nebo společnicemi, byly, čímkoli se jim zachtělo být, jak se zdálo. Sestry držely v jejich vztahu v ruce všechny trumfy, protože byly koneckonců dračice.

V poslední době šlo neustále o draky.

Než se Entreri seznámil s Jarlaxlem, žádného draka nikdy ani nespatřil. Od té doby jich ale viděl až příliš mnoho.

„Modrý blesk,“ pošeptal Jarlaxl figurce, jejíž oči se krátce zaleskly ostrým, ledově modrým světlem, pak opět pohasly.

„Co jsi právě udělal?“

Jarlaxl se otočil k Entrerimu a zářivě se usmál. „Řekněme, že bych nikomu neradil projít těmi dveřmi, aniž by napřed identifikoval typ toho draka.“

„Modrý?“

„Pro tuto chvíli,“ poškádlil drow.

„Jak víš, že ho nezměním, až budeš pryč?“ zeptal se Entreri, rozhodnutý obrátit situaci proti nafoukanému temnému elfovi.

Jarlaxl si poklepal na klapku na oku. „Protože vidím skrz dveře,“ vysvětlil. „A oči amuletu to vždy prozradí.“ Jeho úsměv zmizel, když se znovu rozhlédl po místnosti.

„Víš jistě, že ta tygřice je pryč?“ zeptal se.

„Anebo se hodně, hodně scvrkla.“

Jarlaxl střelil po Entrerim trpkým pohledem. „Máš ji pod postelí?“

„Máš klapku na oku. Podívej se.“

„Ach, zase jsi mě ranil,“ řekl drow. „Pověz, příteli, když se ti podívám do hrudi, najdu jenom prázdnou díru namísto srdce?“

Entreri vstal a oblékl si košili. „Pokud ano, dej mi vědět,“ řekl, přistoupil k dýce s drahokamy a vytrhl ji ze zdi, „abych mohl vyříznout srdce Jarlaxlovi a použít ho jako náhradu.“

„Obávám se, že pro Entreriho by bylo příliš velké.“

Entreri se chystal odpovědět, ale zjistil, že na to nemá náladu.

„Za dva dny odjíždí karavana,“ informoval ho Jarlaxl. „Nejenže se s ní dostaneme na sever, ještě si navíc budeme moct vydělat. Potřebují stráže, víš?“

Entreri na něj opatrně, zvědavě pohlédl, protože tak docela nevěděl, co si má myslet o Jarlaxlově nečekaném a neustálém prosazování výpravy k branám Damary, dvěma masivním zdem, které z obou stran blokovaly Krevelový průsmyk Galenskými horami vedoucí do divočiny sousední Vaasy. Tažení za severským dobrodružstvím začalo krátce poté, co při poslední eskapádě málem zemřeli. Bitva v podivné věži Entrerim dost silně otřásla.

„Mám dobré úmysly, příteli,“ ujistil ho drow a na Entreriho tváři se objevil ještě zvědavější výraz. „Mnoho hrdinů si ve Vaase udělá jméno,“ vysvětlil Jarlaxl. „Jen málokdy se nabídne taková příležitost získat bohatství, slávu a pověst.“

„Myslel jsem, že naším cílem je udělat si pověst v ulicích Heliogabalu,“ odvětil Entreri, „mezi potenciálními zaměstnavateli.“

„A současnými zaměstnavateli,“ potvrdil Jarlaxl. „A to taky uděláme. Ale pomysli, kolik zakázek a jaký zisk bychom mohli získat s hrdinskou pověstí. Povýší nás nad podezření a možná nás i ochrání před trestem, kdyby nás chytili při nějaké nepravosti. Několik měsíců ve Vaaské bráně nám vydobude lepší pověst než dlouhé roky tady v Heliogabalu.“

Entreri přimhouřil oči. Musí za tím být něco víc, pomyslel si.

Byli v Damaře už několik měsíců a o „příležitostech“ pro hrdiny v divočině Vaasy věděli už od počátku – jak by ne, když všechny hospody i rohy v ulicích Heliogabalu byly oblepené plakáty, které na ně lákaly? Ale teprve nedávno, vlastně až po katastrofě, která je málem potkala ve věži, se Jarlaxl pro cestu na sever nadchl, což se Entrerimu zdálo netypické. Práce ve Vaase byla těžká a přepych prakticky žádný, a Entreri dobře věděl, jak moc si Jarlaxl cení pohodlí.

„Tak co ti Ilnezhara pověděla o Vaase, že tě to tak zaujalo?“ zeptal se Entreri.

Jarlaxl se křivě usmál a nijak nevyvrátil Entreriho podezření.

„Co víš o tamní válce?“ zeptal se drow.

„Málo,“ přiznal Entreri. „Slyšel jsem o slavném králi Garethovi Drakoskolovi. Kdo ne, když tohle město slouží jako svatyně k uctívání toho muže a jeho hrdinských společníků?“

„Bojovali se Zhengyim, Čarodějným králem,“ vysvětlil drow, „s kostějem vládnoucím strašlivou mocí.“

„A s letkami draků,“ přerušil ho Entreri znuděně. „Ano, ano, o tom jsem slyšel.“

„Spousta Zhengyiho pokladů byla objevena, vypleněna a přivezena do Damary,“ řekl Jarlaxl. „Jedná se ale o pouhou almužnu. Zhengyi vlastnil artefakty a hromady pokladů dost velké na to, aby k sobě přivábil letku draků. A byl kostěj. Znal tajemství.“

„Ty se jím chceš stát taky?“ Entreri se nesnažil skrýt odpor v hlase.

Jarlaxl se mu vysmál. „Jsem drow. Mám před sebou ještě celá staletí, i když už se za mého života mnohá zrodila a zemřela. V Menzoberranzanu přebývá kostěj velké moci.“

„Drowský kostěj Dyrr, já vím,“ připomněl mu Entreri.

„Ve všech ohledech je to ten nejodpornější tvor ve městě. Několikrát jsem s ním jednal, proto vím, že se věnuje prakticky jen tomu, jak si zajistit trvalou existenci. Koupil si věčnost a děsí se toho, aby ji neztratil. Je to odporná existence, studená jako jeho kůže a naprosto osamělá, protože na světě není nikdo jako on. Za kolika ochranami se asi ukrývá, aby se cítil v bezpečí, když dosáhl stavu, kdy může ztratit víc, než vůbec můžeme pochopit? Ne, kostějem se rozhodně stát nechci, o tom tě ujišťuji.“

„Já taky ne.“

„Ale chápeš, jakou moc bychom mohli získat, kdybychom ovládli Zhengyiho vědění?“ zeptal se drow. „Umíš si představit, jakou cenu by byli ochotni zaplatit stárnoucí králové ze strachu z nadcházející smrti?“

Entreri na drowa jen zíral.

„A kdo ví, jaké další zázraky Zhengyi vlastnil?“ pokračoval Jarlaxl. „Jsou jeho pokladnice plné mocných magických předmětů nebo hromad drahokamů velkých jako drak? Měl Čarodějný král zbraně, které by lehce přebily tvůj Charonův spár?“

„Copak nemáš v životě žádný jiný cíl než zisk?“

To přimělo Jarlaxla zhoupnout se na patách – byla to jedna z mála příležitostí, kdy Entreri viděl drowa skutečně otřeseného. Samozřejmě rychle pominula.

„Pokud ano, pak jsme na tom oba stejně, řekl bych,“ odsekl drow nakonec. „Neprocestoval jsi snad celý Faerûn, abys dostihl Regise, který pašovi Pookovi ukradl rubínový přívěsek?“

„Byla to práce.“

„Mohl jsi ji odmítnout.“

„Mám rád dobrodružství.“

„Tak pojďme,“ řekl drow a teatrálně mávl rukou na dveře. „Dobrodružství čeká! Možná zažijeme věci, jaké si ani neumíme představit. Jak bys tomu mohl odolat?“

„Vaasa je po většinu roku pustou, zmrzlou tundrou, po zbytek pak jednou velkou bažinou.“

„A pod tundrou?“ škádlil drow. „Nacházejí se tam poklady, o jakých se ti ani nesnilo.“

„A taky stovky dobrodruhů, kteří je hledají.“

„Jistě,“ připustil drow, „nikdo z nich ale nemá oči jako já.“

„Má to být dvojsmysl?“

Jarlaxl si založil ruku v bok, lehce se natočil a zaujal pózu. „No ovšem,“ ujistil přítele. Drow sáhl do váčku u opasku a vytáhl dortík z kukuřičné mouky umělecky ozdobený sladkou bílou a růžovou polevou. Zvedl si ho před oči a tvář se mu roztáhla v úsměvu. „Umím poklad najít a taky si ho udržet,“ řekl a hodil dortík Entrerimu s vysvětlením: „Dárek od Pitera.“

Entreri se na laskominu zadíval, neměl ale náladu na sladkosti, vlastně na žádné jídlo.

„Od Pitera,“ zašeptal.

Dobře věděl, že Jarlaxl bere jako poklad samotného muže, ne dortík. Entreri a Jarlaxl vysvobodili tlustého kuchaře Pitera McRobusta ze zajetí naprosto neschopných lupičů a Jarlaxl muži a jeho rodině následně pořídil hezký obchůdek v Heliogabalu. Pekárna si vedla báječně, plnila Jarlaxlovy kapsy penězi a jeho deníček navíc informacemi.

Artemise Entreriho napadlo, že možná taky spadá do Jarlaxlovy kategorie nalezených a zachovaných pokladů. Bylo docela jasné, kdo z nich vede a kdo následuje.

„Takže, zmínil jsem se o tom, že za dva dny odjíždí karavana?“ poznamenal Jarlaxl s neodolatelným úsměvem.

Entreri se chystal odpovědět, slova mu ale uvízla v hrdle. K čemu by to bylo?

O dva dny později nasedli Entreri a Jarlaxl na statné poníky a po levé straně karavany o šesti vozech, kterou dostali na starost, zamířili severní branou ven z Heliogabalu.

3

Život ve Sféře nevědomí

Entreri vylezl ze stanu, postavil se a protáhl se, jak nejvíce mohl. Zvedl ruce do výšky, otočil se do strany a ostré bodnutí v bedrech mu připomnělo jeho věk. Tvrdá půda mu nevyhovovala tak jako postel.

Když se protáhl, promnul si oči a rozhlédl se po pláni plné stanů mezi vysokými horami na východní a západní straně. Kousek na sever od Entreriho tábora se tyčily černošedé kameny a železo Vaaské brány, té severní ze dvou pevnostních hradeb, které uzavíraly Krevelové údolí ze severu a z jihu. Vaaská brána byla konečně kompletní, pokud se dalo žijící dílo někdy prohlásit za hotové, na východním a západním konci stály pevnosti a samotná zeď pak byla zapuštěná do svahů Galenských hor, brána tak tvořila poslední překážku mezi Entrerim a divočinou Vaasy. S Jarlaxlem doprovodili karavanu skrz mnohem větší bránu, tu Damarskou, kterou pořád stavěli na jihu. Jeli s vozy ještě další den, směrem na severozápad ve stínu hor, do vesnice s názvem Krevela, do domova krále Garethy – monarcha ale byl pod tlakem, aby sídlo své moci přenesl do největšího města království, do Heliogabalu.

Bylo to příšerné místo a dvojice ho rychle opustila a přesunula se dál na sever, kde se asi po dvanácti mílích ocitli na široké, relativně rovné pláni, na níž se shromažďovali dobrodruhové, kteří ji společně pojmenovali Sféra nevědomí. Entrerimu to připadalo příhodné, protože její jmenovkyně měla být mimosférickým stavem zapomnění pro zesnulé duše, místem, kde se nedávno zemřelí scházeli, aby se vydali na poslední cestu do Ráje nebo do Muk, bylo to místo mezi nebem a peklem.

Stanové městečko bylo podobnou křižovatkou. Na jihu ležela Damara – mírumilovná, jednotná a prosperující pod vládou krále paladina – zatímco na severu, za zdí, se rozkládala divoká země plná dobrodružství a zoufalých bitev.

A Entreri a Jarlaxl samozřejmě mířili na sever.

Stanové městečko obývali všemožní darebáci, lidi, jaké Entreri dobře znal z dob, kdy žil na kalimportských ulicích. Všichni do jednoho to byli rádoby hrdinové – muži a několik žen, kteří by udělali cokoli, aby si získali jméno. Kolikrát mladší Entreri vyrazil s podobnými lidmi do akce? A častokrát končila taková výprava konfliktem mezi členy družiny. Když si na to Entreri vzpomněl, ruka mu instinktivně sklouzla k dýce v pochvě u opasku.

Věděl, že ctižádostivým lidem není radno věřit.

Vlahým ranním vzduchem zavanula vůně pečeného masa. Na poli hořely desítky ohňů, nad kterými si lidé kuchtili snídani, a téměř hadí syčení broušených nožů přerušovalo volání mnoha ptáků poletujících kolem.

U jednoho takového ohně o několik tuctů yardů dál spatřil Entreri Jarlaxla. Stál v hloučku drsně vypadajících postav: dvou mužů, kteří mohli být bratry – anebo možná otec se synem, protože jeden měl v černých vlasech mnohem víc šedin – trpaslíka s napůl utrženým vousem a elfky s dlouhými zlatými vlasy v copu. Entreri z jejich řeči těla poznal, že je nečekaná přítomnost temného elfa značně znejistěla. Z pozice jejich paží a nahrbení ramen vyčetl, že všichni jsou připraveni rychle přejít do obrany, kdyby drow udělal nějaký nečekaný pohyb.

Přesto to vypadalo, že si je šarmantní Jarlaxl postupně získává. Entreri sledoval, jak se temný elf zdvořile uklonil, smekl velký klobouk a zametl s ním zem. Jeho pohyby byly nevýhrůžné a ruce neustále držel na dohled.

O chvíli později se mohl Entreri jen zasmát, protože skupina okolo Jarlaxla se rozchechtala – drow jim patrně vyprávěl nějaký vtip. Entreri sledoval s výrazem lapeným někde mezi závistí a obdivem, jak se elfka začala naklánět k Jarlaxlovi, a její postoj dával jasně najevo zvýšený zájem o něj.

Jarlaxl vztáhl ruku k trpaslíkovi a pohnul jí tak, aby to vypadalo, že vytáhl malému chlapíkovi z ucha minci. Na chvíli zavládl zmatek, jak se všichni čtyři přihlížející instinktivně natáhli po svých měšcích, brzy ale opět vyli smíchy a mladší z mužů uštědřil trpaslíkovi štulec.

Najednou se ale ozvalo dunění kopyt, které uťalo jejich veselí a obrátilo Entreriho pozornost k severu.

Mezi stany se prohnal malý, zato statný černý kůň se stříbrným brněním na hrudi a bocích. Jezdec byl podobně obrněný naleštěnými stříbrnými pláty ozdobenými tepanými zákruty a jemnými rytinami. Rytíři seděla na hlavě velká přilba s placatým vrškem a na levé straně ozdobená červeným perem. Když kůň jel kolem, všiml si Entreri, že jezdci visí na pevném sedle zdobená válečná sekyra.

Kůň sklouzl a zastavil se přímo před Jarlaxlem a jeho čtyřmi společníky a jezdec plynule seskočil a postavil se drowovi.

Entreri se přiblížil, protože očekával problémy.

Napadlo ho, že vysoký a štíhlý jezdec může mít v sobě elfskou krev, když si ale sundal přilbu a odhalil kštici ohnivě rudých vlasů, poznal Entreri pravdu.

Přidal do kroku, aby se ocitl na doslech a taky aby si lépe prohlédl ženinu tvář. To, co viděl, ho rozhodně zaujalo. Rytířka byla pihovatá, měla dolíčky a její pleť se tloukla s jejím oděvem, protože se nehodila ke zbroji válečnice. Podle toho, jak stála, jak jela a jak ladně seskočila navzdory těžké zbroji z koně, Entreri poznal, že je zkušená a tvrdá – když je potřeba, jak si uvědomil. Její rysy mu ale prozradily, že má i jinou stránku, kterou by rád prozkoumal.

Zabiják se zarazil a zvážil své úvahy, protože ho vlastní zájem překvapil.

„Takže řeči nelhaly,“ pravila žena, když se ocitl na doslech. „Drow.“

„Moje pověst mě předchází,“ řekl Jarlaxl. Odzbrojujícím způsobem se usmál a vysekl další ze svých úklon. „Jarlaxl k vašim službám, má paní.“

„Tvá pověst?“ odfrkla si žena. „Ne, černý. Šeptají si o tobě stovky lidí, o ohavných skutcích, které od tebe můžeme čekat, jistě, ale o tvé pověsti se nikdo nezmínil.“

„Chápu. Takže jste si přišla ověřit moji pověst?“

„Podívat se na temného elfa v našem středu,“ odvětila žena. „Nikdy jsem někoho, jako jsi ty, neviděla.“

„A líbím se vám?“

Žena přimhouřila oči a začala drowa pomalu obcházet.

„O tvé rase se povídá, že je brutální, ty ale vypadáš jako křehotinka. Říkali mi, abych si na tebe dala pozor – že bych se měla bát – a přesto na mě svým vzhledem a postojem, který nevypadá nijak působivě, zrovna dojem neděláš.“

„Jo, ale koukejte mu na ruce,“ ozval se trpaslík. „Těma štíhlýma prstama dokáže divy, vo tom není pochyb.“

„Takže jsi kapsář?“ zeptala se.

„Madam, vy mě urážíte.“

„Ptám se a očekávám upřímnou odpověď,“ odsekla a do pevného, ale melodického hlasu se jí vkradl náznak vzteku. „Mnoho lidí v Nevědomí jsou známí kapsáři, které sem poslal soud, aby si v divočině Vaasy odpracovali a odpykali své lehkoprsté hříchy.“

„Ale já jsem drow,“ namítl Jarlaxl. „Myslíte si, že ve Vaase je dost netvorů na to, abych si odpykal svůj původ?“

„Tvůj původ mě nezajímá.“

„Jsem pro vás pouhou kuriozitou. Ach, opět jste mě ranila.“

„Raději by sis na to měl zvyknout. A pořád jsi mi neodpověděl.“

Jarlaxl naklonil hlavu a lstivě se zakřenil.

„Víš, kdo jsem?“ zeptala se žena.

„Podle vašich dotazů bych to asi měl vědět.“

Žena se zadívala na elfku za drowem.

„Velitelka Elera z krevelské armády ve Vaaské bráně,“ odrecitovala elfka bez váhání.

„Moje celé jméno.“

Elfka se zakoktala a nevěděla jak dál.

„Jsem velitelka Elera Tranth Dopray Kierney Drakoskol Peidopare,“ představila se žena ještě povýšenějším tónem.

„Podepsat se musí být skutečně zdlouhavé,“ řekl drow suše, ale žena ho ignorovala.

„Baron Tranth je můj strýc; lady Kristýna Drakoskol, královna Damary, moje sestřenice; a sám král Garetha Drakoskol je můj bratranec z druhého kolena.“

„Lady Kristýna a král Garetha?“

Žena narovnala ramena a vystrčila bradu.

„Bratranci z opačných stran rodiny, jak doufám,“ řekl Jarlaxl.

Povýšený pohled nahradila zvědavost.

„Nerad bych si myslel, že budoucí princové a princezny Damary budou mít dvě hlavy a šest prstů,“ vysvětlil a zvědavý pohled potemněl. „Ach, královské způsoby.“

„Posmíváš se muži, který pronásledoval pána démonů Orka napříč sférami bytí?“

„Posmívat se mu?“ zeptal se Jarlaxl, zvedl si ruku k hrudi a tvářil se, jako by ho uhodila. „Nic nemůže být víc vzdáleno pravdě, dobrá velitelko Elero. Jen jsem projevil úlevu nad tím, že i když jste příbuznou obou, jejich svazky nejsou příliš blízké. Chápete?“

Zocelila svůj pohled. „Zjistím pravdu o tvé pověsti,“ slíbila.

„Pak si budete určitě přát, abyste ke své sbírce jmen mohla připojit i D’aerthe,“ odvětil drow.

„Jarlaxl D’aerthe?“

„K vašim službám,“ řekl a opět se rozmáchle uklonil.

„Budeš bedlivě sledován, drowe,“ pokračovala velitelka Elera. „Pokud se tvé prsty ukáží být příliš hbité nebo tvé chování příliš rušivé, dopadne na tebe plnou tíhou zákon Krevel.“

„Jak si přejete,“ souhlasil Jarlaxl.

Když se Elera obrátila k odchodu, znovu se jí uklonil. Přitom pohlédl na Entreriho, mrkl a bleskově se usmál.

„Nechám vás najíst,“ řekla Elera ostatním a vyhoupla se zpět do sedla. „Než vyrazíte do Vaasy, moudře si zvolte doprovod. V pustině tundry už leží příliš mnoho mrtvých, a příliš mnoho jich zemřelo právě proto, že se obklopilo nespolehlivými společníky.“

„Budu se řídit vaší radou,“ odvětil Jarlaxl rychle, třebaže její slova nebyla určená jemu. „Tady ten prcek už mě tak jako tak začal znervózňovat.“

„Hej!“ obořil se na něj trpaslík a Jarlaxl mu věnoval odzbrojující úsměv.

Entreri se odvrátil od pětičlenné skupiny a zahleděl se za jezdkyní, přitom si všiml uctivých reakcí všech, které míjela.

„Je impozantní,“ řekl, když se o chvíli později objevil po jeho boku Jarlaxl.

„Nebezpečná a plná ohně,“ souhlasil drow.

„Možná ji budu muset zabít.“

„Možná se s ní budu muset vyspat.“

Entreri se k drowovi otočil. Dokázalo ho vůbec něco vyvést z míry? „Je příbuznou krále Garethy,“ připomněl Entreri.

Jarlaxl si promnul štíhlými prsty bradu a oči plné zájmu měl stále přilepené ke vzdalující se jezdkyni.

V odpověď pronesl jediné slovo: „Věno.“

*

„Lady Elera,“ řekl Atrogat, který v podsvětí Damary proslul jako výtečný zabiják. Černý vous nosil rozdělený uprostřed a spletený do dvou copů, které mu sahaly do půlky hrudníku a na koncích je měl svázané tkaničkou se třemi jiskřícími modrými drahokamy. Huňaté obočí mu úplně zakrývalo skoro černé oči a uši měl tak velké, že mnozí spekulovali, že kdyby se jimi naučil hýbat, mohl by létat. „Už si našel fakt dobrou společnost. Toho je třeba hlídat, to vám povidám. Hlídat, nebo ho rovnou zabít, jinak von zabije nás, vo tom žádná.“

„Jde o zajímavý zvrat, pokud to ovšem není pouhá náhoda,“ přiznal Kantan Maloprac, snaživě vypadající chlapík s pichlavýma očkama a dlouhým rovným nosem. Hnědé vlasy mu zešedly a prořídly a na vršku hlavy měl velkou pleš, která mu zrudla od toho, jak se nedávno spálil na slunci. Nervózní, hubený muž si při mluvení mnul prsty a neustále sebou lehce škubal.

„Je nebezpečné dělat ukvapené závěry,“ varoval je třetí, nejpůsobivější muž v hloučku, zvláště pak pro ty, kdo ho skutečně znali, protože arcimág Knelikt měl na sobě nevýrazný oděv, svůj nejcennější majetek totiž nechal bezpečně schovaný v Citadele zabijáků.

Atrogat si nervózně olízl rty, když pohlédl na mocného kouzelníka, kterému byl nadřazený pouze Timošenko, Děd zabijáků, v nejvíce nechvalně proslulém cechu vrahů. Jako agent Lakomců, hlavního zlodějského cechu v Heliogabalu, dostal Atrogat za úkol doprovodit Jarlaxla a Entreriho na cestě do Krevely a ohlásit se u Kantana v Nevědomí. Dost ho překvapilo, když v táboře našel Knelikta. Jen málo jmen dokázalo na severu Říší vzbudit takový strach jako to arcimága Citadely zabijáků.

„Dozvěděl ses o drowovi něco víc?“ zeptal se Kantan. „Víme, že měl něco společného s hostinským Fipunem a s vraždou stínu, Rorliho.“

„A s vraždou Fipuna,“ dodal Knelikt.

„Máte důkaz o tom, že ho zavraždili ti dva?“ zeptal se překvapený Kantan.

„Máte důkaz, že ne?“

Kantan ustoupil, protože nechtěl nejnebezpečnějšího muže v Krevelech rozzlobit.

„Nemáme úplné informace o tom, co po incidentu s Rorlim dělali,“ přiznal Knelikt.

„Řek bych, že vod tý doby byl vod nich pokoj,“ odvětil Atrogat a jeho tón dával najevo snahu potěšit. Třebaže odpovídal Kantanovi, hnědé oči upíral na Knelikta. Ale tichý, klidný arcimág se tvářil neproniknutelně. „Dělali pro zajímavou dvojku vetešnic, nic důležitýho sme ale nevobjevili. Možná tu hledaj spíše ženský kouzla než ty magický, jesli mě chápete. Slyšel sem, že prý maj rádi slečny, hlavně ten černý.“

Kantan pohlédl na Knelikta, který lehce kývl.

„Drž se jich a dávej dobrý pozor,“ řekl Kantan Atrogatovi. „Když nás budeš potřebovat, použij domluvené znamení a my si tě najdeme.“

„A dyž budete potřebovat vy mě?“

„Najdeme si tě, o tom nepochybuj,“ zasáhl Knelikt.

Arcimágův tón byl příliš vyrovnaný a kontrolovaný, a Atrogat se i přes touhu udržet si vizáž drsňáka otřásl. Málem upadl, když jim vysekl poklonu a odplížil se stíny.

„Z toho člověka cítím něco víc,“ ozval se Knelikt, když s Kantanem osaměli.

„Předpokládám, že jsou oba nebezpeční.“

„Zaslouží si respekt,“ souhlasil Knelikt. „Potřebujeme víc očí než jen toho tupce Atrogata.“

„Už na tom pracuji,“ ujistil Kantan nadřízeného.

Knelikt lehce kývl, dál ale hleděl přes stanové městečko na Jarlaxla a Entreriho, kteří se vraceli zpátky ke svému tábořišti.

Lakomci byli připraveni proti těm dvěma v Heliogabalu zasáhnout – což by patrně mělo katastrofální následky pro Lakomce, jak Knelikt tušil – zasáhla ale Citadela zabijáků. Na naléhání Knelikta se Timošenko rozhodl na dvojici zaměřit, obzvláště na nezvyklého temného elfa, který se tak nečekaně objevil v jejich středu. Drowové nebyli na povrchu Torilu běžní a v Krevelech se objevovali ještě vzácněji než jinde. Rozhodně byli méně obvyklí přinejmenším v Damaře, která za vlády Garethy Drakoskola a jeho družiny mocných hrdinů rychle směřovala k stabilitě zákona a pořádku. Zhengyi byl svržen, dračí letka rozprášena a hůlka pána démonů Orka zničena. Garetha sílil a chapadla jeho organizace se děsivě napřahovala po feudálních pánech Damary, aby je sjednotila. Navíc se nijak netajil touhou podřídit si i Vaasu a sjednotit obě země v jediné království Krevel. Za tím účelem se také každým dnem rozrůstala síť jeho zvědů, Špehova píseň.

Timošenko a Knelikt tušili, že Vaasa bude opravdu brzy zkrocena, a kdyby k tomu došlo, zůstalo by v oblasti ještě místo pro Citadelu zabijáků?

Knelikt skryl zamračení, když si opět probral přetrvávající trendy v Krevelech. Oči se mu krátce zableskly, když sledoval, jak dvojice, drow a člověk, mizí ve stanu.

Ve vzduchu se nesla úplně jiná atmosféra, když Jarlaxl a Entreri vyšli ven z pevnostní zdi do Vaasy. Ostrý vítr, studený i navzdory tomu, že léto bylo v plném proudu, k nim vál zatuchlý pach rašeliny a tající hniloby.

„Fičí dneska z Velkého ledovce,“ slyšel Entreri poznamenat jednoho ze strážců.

Cítil v kostech chlad, jak vítr vysával vlhkost ze sluncem roztopeného ledu a nesl ji napříč bahnitou vaaskou plání.

„Pozoruhodné místo,“ zhodnotil Jarlaxl, když se zpod krempy šviháckého klobouku rozhlédl po moři pusté hnědi. „Poslal bych armády, aby svedly bitvu o tento ráj.“

Drowova uštěpačnost se Entrerimu nelíbila, nemohl ale s jeho ponurým odhadem nesouhlasit. „Tak proč jsme tady?“

„To už jsem ti vysvětlil.“

„Ty a já chápeme vysvětlení trochu jinak.“

Jarlaxl na něj nepohlédl, Entreriho ale docela uspokojil drowův široký úsměv.

„Tím chceš říct, že jsi mi řekl akorát tolik, kolik podle tebe potřebuji vědět,“ hádal Entreri.

„Někdy má to nejobyčejnější ovoce tu nejsladší šťávu.“

Entreri se ohlédl po zdi a nechal to být. Vyrazili na „denní výlet“, jak se podobným výpravám ve Vaaské bráně říkalo, jednalo se o rychlý průzkum a úder. Podobné úkoly dostávali všichni nováčci ve Vaaské bráně, umožnilo jim to totiž získat cit pro tundru. Na začátku nedostávali dobrodruzi při výpravách do divočiny žádné rady. Mnozí vyrazili z brány rovnou hluboko do Vaasy a nikdo už o nich neslyšel. Krevelská armáda tak nyní nabízela víc instrukcí a kontroly, a nebyl to návrh, nýbrž rozkaz.

Entrerimu se podobná pravidla nelíbila, na druhou stranu se mu ale ani nechtělo vzdálit se od brány. Nerad by ukončil svůj život na dně bezedné bažiny.

Jarlaxl se otočil dokola a zdálo se, že větří. Když otočku dokončil, ukázal na severovýchod, kde v dálce ležel Velký ledovec, kývl a dotkl se krempy klobouku.

„Myslím, že tudy,“ řekl drow.

Jarlaxl vykročil a Entreri pokrčil rameny a následoval ho, protože ho nic lepšího nenapadlo.

Drželi se v kamenitém podhůří Galenských hor, protože se jim nechtělo pokoušet bahnitou pláň. Vystavovali se tak sice hrozbě útoku goblinů, s podobnými tvory si ale hlavu nedělali.

„Myslel jsem, že se tu dá najít spousta stvůr k zabíjení,“ podotkl Entreri po hodině, kdy se vlekli kolem šedých kamenů a přes kaluže studené, stojaté vody. „To přece plakáty v Heliogabalu slibovaly, ne?

„Dvacet zlaťáků za den,“ dodal Jarlaxl. „A to za potěchu ze zabití deseti goblinů. Ano, tak to tam stálo. Možná se výnosná odměna ukázala být efektivní. Je možné, že je okolí brány vyčištěné?“

„Jestli se budeme muset vléct celé míle divočinou, zamířím zpátky na jih,“ řekl Entreri.

„Ty jsi takový optimista.“

„A ty tak předvídatelný.“

Jarlaxl se zasmál a upravil si velký klobouk. „Už nebudeme muset daleko,“ ujistil ho drow. „Copak sis nevšiml jasných stop nepřátel?“

Entreri na něj skepticky pohlédl.

„Otisk nohy u poslední kaluže,“ vysvětlil Jarlaxl.

„Ten mohl být starý i několik dní.“

„Jestli to chápu dobře, podobné stopy tady na povrchu dlouho nevydrží,“ odvětil drow. „V Temných říších může být otisk v měkké půdě starý i tisíciletí, ale tady nahoře…“

Entreri pokrčil rameny.

„Myslel jsem, že jsi proslul schopností ulovit nepřátele.“

„Umím číst lidi, ne otisky na zemi. Já nacházím nepřátele s pomocí informací, které vymámím z těch, kdo je viděli.“

„A informace získáváš hrotem dýky, bezpochyby.“

„Jakkoli. Obyčejně ale nelovím netvory v divočině.“

„Ve čtení stop na divokých místech ale nejsi žádný nováček,“ opáčil drow. „Poznáš otisk nohy.“

„Vím, že něco nechalo stopu vedle kaluže,“ objasnil Entreri. „Možná dneska, možná před několika dny – někdy v době od posledního deště. A nevím, kdo ji tam nechal.“

„Jsme v zemi goblinů,“ přerušil ho Jarlaxl. „To mi řekly už plakáty.“

„Jsme v zemi, kde spousta lidí pronásleduje gobliny,“ připomněl Entreri.

„Vždy tak předvídatelný,“ popíchl ho drow.

Entreri se na něj zamračil.

Šli ještě několik hodin, když se ale na severu začala sbírat bouřková mračna, zamířili zpátky k Vaaské bráně. Dostali se k ní chvíli po západu slunce a po krátkém dohadování přesvědčili nové hlídky o tom, že toho rána stejnou branou odešli, oba, i temný elf, a že by je tedy měly bez dlouhého vyptávání pustit zpátky dovnitř.

Prošli úzkými, dobře postavenými chodbami z tmavých cihel a kolem mnoha podezřívavých stráží a Entreri zahnul do hlavní síně, kterou se měli dostat zpátky do Nevědomí a ke stanu.

„Ještě ne,“ požádal ho Jarlaxl. „Doslechl jsem se, že se tady dá najít spousta potěšení.“

„Stejně jako ses doslechl, že se tam venku dá zabít spousta goblinů?“

„Vidím, že to nikdy neskončí.“

Entreri zůstal stát na konci chodby a v Jarlaxlových očích se odrazila světla táborových ohňů, když je upřel za zamračeného přítele.

„Copak nemáš žádný smysl pro dobrodružství?“ zeptal se drow.

„To už jsme mnohokrát probrali.“

„A přesto se pořád škaredíš, pochybuješ a stěžuješ si.“

„Nikdy jsem netrávil rád své dny pochodem po bahnitých pěšinách.“

„Ty pěšiny nás zavedou k velkým věcem,“ ujistil ho Jarlaxl. „Slibuji.“

„Kdybys mi řekl víc, moje nálada by se možná zlepšila,“ odvětil Entreri a temný elf se zakřenil.

„Ty chodby nás taky můžou zavést k velkým věcem,“ opáčil drow. „A o těch ti myslím vyprávět nemusím.“

Entreri se ohlédl přes rameno a otevřenými dveřmi se zadíval na táborové ohně v dálce. Když se otočil zpět k Jarlaxlovi, tiše se zasmál, protože věděl, že vzdorovat nekonečnému naléhání je marné. Mávl rukou, aby Jarlaxlovi naznačil, že má jít první, pak ho následoval.

Ve Vaaské bráně bylo mnoho podniků – řemeslníků, obchodníků, ale hlavně hospod. Kupci a hospodští rychle zareagovali na pozvání Garethy Drakoskola, protože dobře věděli, že stateční dobrodruzi, kteří vyráželi za zeď, budou s ohledem na značné odměny za uši goblinů, orků, zlobrů a jiných nestvůr po návratu častokrát dobře zaplaceni. A stejně tak dorazily i dámy noci, aby představily své zboží v hospodách, často se přitom shlukovaly kolem hazardních hráčů, které napadlo, že by mohli pošetilé, pyšné dobrodruhy obrat o jejich nedávné výdělky.

Všechny hospody vypadaly víceméně stejně, proto dvojice zapadla do první v řadě. Nápis na stěně u dveří říkal: „U zabahněných bot a krvavých čepelí.“ Někdo ale nápis přeškrtl dlouhým vrypem a vyřezal pod něj: „U zabahněných čepelí a krvavých bot.“ Což odráželo frustraci poslední doby, kdy se nestvůry k zabití obtížně hledaly.

Jarlaxl a Entreri se vydali přes zalidněnou místnost a drow přitáhl nejeden nepříjemný pohled. Když se přiblížili ke stolu se čtyřmi židlemi, u kterého seděli jen dva muži, rozdělili se. Jarlaxl k nim přistoupil a Entreri splynul s davem.

„Mohu se k vám připojit?“ zeptal se drow.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slib Čarodějného krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.