Vilém Mrštík

KRÁSNÁ ZEMĚ

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Cover photography © Jiří Huslík, 2012, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-87631-07-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-037-8 (mobi)

Domů

Tentokrát protáhly se toulky moje až pozdě do zimy.

Čekal jsem jen na vlak, až se pohnou vagony a odnesou mě na bílou Moravu.

Jaká to byla jízda! Všude bílo a všude sníh, lesy jak stříbrem opleteny, skály zbroceny pěnou, bílé mraky hor mísily se s oblaky.

Sněžilo den celý a celou předešlou noc.

K večeru chumelenice počala řádit nanovo.

Zlé chvíle nastaly teprv, když jsem vystoupil na hustopečském nádraží.

Potmě, v slepém přísvitu staničních lamp pohlížel jsem lidem do tváří, je-li tu přece někdo „od nás“ –

Město vzdáleno je od nádraží tři čtvrti hodiny cesty; v Sahaře blíž je člověk domovu než opuštěn tu.

Nevěda, co si počít, utahuju šátek u krku, odevzdávám lístek – – A tu hle! před nádražím z prachu letícího sněhu volá nízký, malý mužíček.

„To jste vy, pane Chládku? Vítám vás – čekáte?“

„Čekám, hale – huž sem meslel, že nedojedu.“

„No!? Špatná cesta?“

Jen povzdychl, ohromnými rukavicemi nahmatal hlavu a pohlédl na své „kuníčky“.

Byl to pár hodně chlupatých a hodně sedřených koní s ušima schlíplýma šíjí rovnou, nehybnou jako ze dřeva. Sníh chytal se na každý zdvižený jejich chlup, vypadali jako plesniví.

„Nu, s pomocí Boží nějak přece dojedeme.“

Sedlák pomohl mi do saní s ohromným kožichem a jal se obsluhovat svoje „kuníčky“.

„Dal jsem slámu,“ pravil strhuje s koní houně a vytřípaje sníh, „protože – jářku – zima je, je to aji tepléší než sedadlo. Co se sedadlem v zimě?“

Pokud se pamatuju, nikdy ani v létě neměl jsem sedadla; což, v slámě opravdu je tepleji.

„Dobře, dobře, pane Chládku – jen když dojedem.“

„A to dojedem – dá Pán Bůh.“

Vypadal jak sněhulák. Šišatou čepici na hlavě, celou zasněženou, hubu ovázanou, ojínělou rampouchy, krk zachumlaný, na ramenou sníh, na zádech sníh, své otázky musil jsem dvakrát opakovat, než rozuměl, tak dokonale ucpán a zacpán byl proti vánici. Eskymák, jen oči mu bylo vidět a špičku kvetoucího nosu, na kterém se rozpouštěla hvězdička sněhu; i koně měl bílé, a saně jak oříšek na úzkých, dubových plazech zabořeny v sněhu čekaly na cestu...

A div neplakal, když vypravoval, jaká je cesta; od Polehradic chtěl už se vrátit, „nebelo možná hudělat kroku, takové větr, takové sníh – –“

„Deť to není možná, habech dojel, povídal sem si, – sníh padá, větr sprašuje, dež je to včil takový, jak teprvá v noci?!

Ale přece sem hjim to nechtěl hudělat, abech tam nebel, a – jel sem.“

Cestou sám ochraptěl tak, že jsem ho po hlase hned ani poznat nemohl.

Oříšek se hnul, koně v rytmu změnili nesrovnalý krok.

Kožich rukama přitlačil jsem k tělu, o tlumoky vzadu jsem se opíral.

Bylo už pozdě večer, hvězdy nesvítily, měsíc nevyšel, hrkače zvonily, koně namáhavě škubali saněmi, míříce v černou, bezútěšnou noc. Kolik let už je, co jsem tak nejel, v mrazu, který pálil, sněhem, který svítil, v noci, zuřící jak běs!

Dobře ještě bylo, dokud koně stáli a budova je kryla proti bouři západu. Ledva vyjeli, vítr stával se citelnějším.

Zima udeřila do zad a všemi proudy, ze strany, shora i zespodu hnala se do těla –

Hned za nádražím nastala cesta křížová.

Tma jako ve sklepě, a kdosi z daleka, zaslechnuv cinkot blinkáčů, volal na nás – Hó-ó- Hó-ó- – neslo se smutným, zhlušeným hlasem.

Z černa vylezlo pár koní, také jako bílé zjevení.

To povoz jiných nešťastníků dral se krokem kupředu a vyhýbal vpravo. Masa k sobě sražených, kapucí do špičky zahrocených hlav přejela a zmizela s cinkáním.

Octli jsme se v široširém poli. Řada stromů přetížených sněhem vyznačovala směr. Mráz mě objal; tělo se houpalo na slámě, jak nepravidelně a s bolestným jakýmsi skřípěním sebou potrhovaly saně.

Trvalo věčnost, než se přiblížila Hustopeč.

I ve tmě kouřilo se z koní, a neběželi ani, jen krokem brali se kupředu, nechávajíce za sebou bílý dech supících nozder. Na rychlou jízdu nebylo pomyšlení; potah až po břicho brodil se sněhem, ruku stačilo jen natáhnout, a nahmatala vrchy nakupených závějí.

„Za Hustopečí už je cesta volnější?“ ptám se.

Sedlák posedl na kozlíku a nachýlil se ke mně šišatou hlavou.

„Povídám, z Hustopeče už je cesta volnější!?“

„Hiah! Ešče horší! Tadyk bela silnica haspoň prohazovaná – tam nic! Za křížem tak to sprašuje, že je člověku až hózko tamtady jet. Nebudeme se stavovat?“

„Ne, jeďte pryč.“

Rozloučili jsme se s vlídnými světýlky hustopečských domků a vyjeli jsme v noc.

Ale ne v tu vlídnou, tichou, jiskrnou noc krásné zimy se zlatými hvězdami nad zasněženou plání a myriadami světel zažehnutých měsícem, ale v noc černou a pustou, v pekelnou noc hluboké zimy, kdy se běsi snoubí v povětří a vítr hvízdá, nebe syčí – – – Ani na cestu nebylo vidět, a v saních to skřípalo, praštělo, jako by se lámaly a trhaly v kloubech. Bez nejmenší stopy živého tvora – – – rvali jsme se o každý krok.

Koně sami se jednou zastavili, jako by větřili cosi, a váhali dál.

Děsivý řev vánice nesl nás bouří a tmou.

„No, hje!“

Chládek vstal a už si nesed’ po celou cestu až do Divák –

Byl osudný každý krok.

Dojeli jsme ke kříži.

Tam opravdu bylo soudno.

Sníh se jen sypal a mrazivý dech zimy řezal v obličej. Vítr sebou házel, nezbylo než oči zavřít, a když jsem je otevřel, zdálo se, že stojíme dosud na jednom místě.

Velký kříž, příšerně vypjatý mezi čtyřmi stromy, trčel divoce k černému nebi; a koruny stromů – – – to jako by je vichr ze země vytrhnout chtěl, kroutil jimi, točil, jak věchty cloumal jimi hned na tu, hned na onu stranu, a pak jedním rázem, šustíce příšerně zedranými haluzemi, lehly na jeden bok, kam spělo všechno. Jak se svíjely, jak naříkaly! A jen ten černý kříž jak zosobněná hrůza neblahého pomyšlení stál nepoddajně, nepohnutě, tvrdě uprostřed nepřehledného a jakoby jen sobě vystačujícího zoufalství.

Chládek smekl beranici a právě v nejprudším vlnobití bílého moře, stoje bílý jako příšera proti černému nebi, v ruce bič, znamenal se velkým znamením svatého kříže.

Všiml jsem si, že se tak znamenal už na počátku jízdy...

A stoje stále tak na přídě saní přísně vztyčen, jako by cestu před sebou teprv hledal, pátral kupředu a řekl:

„Dá Pán Bůh, snáď přece šťastně dojedeme.“

A minul kříž, minuly stromy – po zemi rozlila se šerá, širá pláň. Černé nebe viselo skoro až nad zemí, kolem prostor naplněný neproniknutelnou mlhou padajících hvězd. A tu zrovna před námi jak v mlýnici z černa vystupovaly a kosými paprsky kolem svištěly ostré tečky bílého deště, zatahující všechno v nekonečnou, stále houstnoucí, stále úžeji a úžeji zadrhující se mlžnou síť. Na okamžik vše utichlo. Tichounce, měkce jak bájné předivo na zem kladly se všechny myriady a myriady vířivých, tu i tam přeskakujících, celými mraky nesoucích se běloučkých much. Tu v dálce jako by někdo zapískl a zavyl jako pes. To vítr skuče vyřítil se z oblaků a přepadl nás, sápavým jakýmsi chvatem zmítaje vše v jedno s celým nekonečným, nepřehledným rejem bílých, jak bičem práskajících tělísek. Jak plachty překládaly se ohromné závěje z boku na bok a všechny, jakoby z úmyslu, kladly se do cesty. Koňům do kolen třískaly rostoucí ty přívaly, a když jsem pohlédl na sebe, sám jsem si připadal jak za živa pochován.

Dobře bylo, dokud po obou stranách silnice jak výstražné znamení a průvodci věrní stály stromy. Koně sami měřili cestu uprostřed nich – Jen náruční těžce nějak dýchal a neustále otřípal hlavou.

Ale pojednou stromy řidly, ztrácely se jejich koruny, vyplovala jedna, a druhé vidět nebylo, až teprve za chvíli vyplovala z propasti zas – –

Pak přestaly úplně.

„Co? Tady není stromů?“ ptám se, a bylo po prvé v životě, co jsem poznal živý jejich význam mimo okrasu.

„Jsou, ale daleko od sebe,“ odpověděl sedlák a vztyčil se ještě přísněji, krok stával se nejistým –

A div nevypadl z kocábky, jak prudce pojednou nahnul se stranou, jako by na cestě leželo něco strašného – –

Krev v žilách se zastavila – – Hned poté vyrazil na kůži pot.

Nikdo nejel před námi, nikdo za námi, všechny stopy zavál sníh – V takové noci netoulá se ani pes – –

Jeli jsme už skoro na dohad.

Trapné mlčení zavládlo mezi námi oběma.

Dojeli jsme až k místu, kde dle všeho zdání silnice zatáčeti měla vpravo přes můstek a odtud po svahu vzhůru plazila se na kopec.

„Znáte dobře cestu? Ty stromy zdají se mně trochu moc daleko od sebe!“

Žádná odpověď –

Musil mít orlí zrak, že i v té bílé chumlanici pouště našel záhyb napravo. Jen kupy živěji naznačovaly, kde asi stály kamenné sloupky můstku.

Koně se škrábali do vrchu, a řádek hustě vedle sebe nasázených, vysoce vzrostlých stromků blížil se proti nám – Jen jako obláčky tmavé vyznačovaly se v bílé tmě. Ale už jen po jedné straně se táhly, nalevo prázdno, totéž bílé bezdno, a cesta i s poli a příkopy srovnána v jednu sněžnou hladinu. Sáně se naklonily napravo, přesedl jsem nalevo, abych tlačil.

Stromy zůstaly po levé ruce.

„Copak je to?“

„Bje!“

Koně, šlehnuti bičem, pochopem vzali skok a cloumli sebou stranou. V saních cosi ruplo a naklonily se ještě více napravo.

„Jedeme dobře?“

„Bje!“

Nové cloumnutí, náruční smutně zaříhal a zcela zřejmě tlačil sedlového v opačnou stranu, než kam poháněl bič.

„Pane Chládku, my nejedeme dobře!“

Žádná odpověď.

Stále běleji a běleji bylo kolem nás, stále černější a černější stávalo se nebe, vítr už tak nebláznil, ale sníh sypal se dosud jako z řešeta.

Nové švihnutí. Koně se vzepjali, ale ne už zajednou, zprvu jeden, za ním druhý, a čehosi jako by se lekli, náruční se zapotácel a zapadl mnohem hloub než sedlový.

Chládek se už nerozmýšlel a skočil do sněhu. Octl se v něm až po pás, kožich vlečkou táhl za sebou – – Chytil koně za uzdu a zleva hnal jej vzhůru.

Koně se třásli.

Stáli jsme bokem na svahu kopce – jen krok ještě, a sletěli jsme i s koni po svahu do tmy.

„Slezou!“ lakonicky kázal Chládek – „Sjeli jsme z cesty.“

„Jak je to možné! Přece silnice –“

„Te strome mě zmjátle, místo co sem měl jet nalevo, dal sem se napravo od nich – včil mosíme hore. Debe bele po obóch stranách, nezmjatu se.“

Zapadl jsem do kypré masy až po kyčle. Chládek za uzdu vytáhl koně nahoru, náruční zatřásl se jako pes. Škrábu se, škrábu za nimi vzhůru, ale pro kožich nemohu.

„Chládku, kde jste?“

Pro mrak sněhu jsem ho neviděl.

„Kde só?“

„A tady su. Podejte mně bič – nemohu nahoru –“

A za bič jako rybu z vody vytáhl mne na cestu.

Mokrý sněhem, který se ihned na mně rozpouštěl, sedl jsem zas do saní.

„Je dobře, můžete jet –“

Ale koně se nehýbali – unaveni sami odpočívali.

„Dobře se zapnó. Tady začne větr zas –“

A tu se rozpovídal jako dítě, jak tak mohl „zblódit“ –

„No, tady se už víckrát nezmýlíte?“

„To ne! Ještě krok, a bele sme v žumpě –“

Smáli jsme se teď oba.

I koně nastupovali už lehčeji.

„Mají všecko?“

„Všecko.“

„No, včil se nám snaď už nic nestane.“

Nohy zábly, ruce pálily, vykoupány v sněhu.

Jeli jsme už tři hodiny a od Hustopeče vzdáleni jsme byli teprv hodinu – – První ves ohlásila se hromadným štěkotem psů.

Bojanovice.

Rolničky zvonily už veseleji v řadě družně proti sobě stojících domků, jako by se rozvázaly, zacinkaly v celé lahodě rozkošných svých srdíček. V jednom domku ještě svítili; – snad nemocný.

Za Bojanovicemi táhly se už stromy ve dvou řadách za sebou, koně hnali rychleji. Po vsi jeli i klusem, ba i ty saně snad se rozehřály, už neskřípěly tak, jen křupěly a slabounce kňučely, svištíce po uhlazeném sněhu – –

Teprv když jsme dojížděli k Polehradicím, hodinku od nás, řekl Chládek a na chvilku si sedl:

„No, včil už je dobře. Tady to nebode tak zlý.“

Ale jeli jsme kolem lesa, a vyskočil znovu: koně cítili domov, letěli po svahu jako splašení –

„Totok už je k hrůzi dnes!“ pravil Chládek a trhl lácaly –

A zastavil je, výborný mužík!

„Šak hjiný koně, nevím, co be dělale,“ dodal a skrčil se –

Měl mrchy, ale nebylo nad ně tu chvíli, bujní snad o zabití letěli by dál.

Od Polehradic cesta k nám vede už jako po stole. Každý ten známý stromek nořící se z mlhy vítali jsme jako svoje spasení. – Ani sněhu zde tolik nebylo, a za lesem jelo se už v závětří. – „Tady huž ten větr nemá takovó vůlu,“ vyslovil se Chládek, „cesta hujetá, lidi jezdijó sem pro dříví – – –“

A teprv nyní oddat jsem se mohl lahodě půlnoční jízdy. Zvonky rozřehtaly se takovou jásavou hudbou, že zdálo se, jako bych je po celou cestu byl ani neslyšel – Na chvíli jsem se odevzdal jenom drobulinkému jejich kouzlu. I nějak tepleji se zdálo. Sníh už tak neštípal, ale měkce a jemně, zcela příjemně pošlehoval v tvář. I ruce bylo možno vystrčiti na vzduch – jak oddychovaly! Na cestě dědinou bylo cítit i cosi jako vonný zápach dříví, spálené slámy, i teplý dech stájí zavanul kolem, a z celé dědiny sborem ozývalo se to známé, známé, tak životem, družnou shodou rozléhající se štěkání vesnických psů. Jak byl vzácný každý ten ozvuk, každá známka blížícího se života!... Tlukot hodin na věži, bučení ponocného, mlýn – – celý rodinný svět zjevil se tu před očima a iluze domova obestřela srdce nejlíbeznější předtuchou – – Tu všechno spí, pravda, ale doma nespí – – – počítají hodiny – – – –

„Copak že už nejedou –“ zdvíhá hlavu tatík, sundává brýle a bůhví už po kolikáté hledí na začmouzený ciferník – – „To je doba! Nikdy neví rovnou cestu domů –“ brble, ale nezlobí se, odstavuje židli a jde před dům, na náves. Všechno ticho, všechno pod sněhem, pod střechou zadudlali holubi... A vrací se, nasadil zas brýle a čte dál...

V kamnech oheň, po bíle krytém stole lampy tichá zář. Vedle harmonium hučí v příští blízkých pastorál – – –

A duše blouzní dál.

Konečně zase ty malé, tiché čtyři stěny, naplněné milovaným nábytkem, provanuté životem a duší tolikerých, nerozlučně prožitých let. Oko bloudí kolem, nemůže se nasytit, ruce se dotýkají drahých, tak dávno postrádaných předmětů, a radost, radost nevystihlá, opojná radost rozlévá se po všem, dýchá ze všeho, mrtvý povrch věcí odívá se v kouzlaplný třpyt. V oknech ptáci – čížek, černohlávek, skřivánek, ozdoba „barbara“ taťka – vedle plných oken kvítí, ozdoby duše andělské; soudružná kuchyň, bílý kostelík – – A kde je pes, pes kde je – špačka nevidím! – ah, Bože, Bože, to jsem rád – – to bude zas jednou slavný, slavný den! – – Co toho je na stole! To není večeře, to jsou hody, noční, bohaté hody – – – Na šťastnou shledanou – však jsem myslil, že už ani nedojedu – – – A Řek Pindara, lid barda tak neposlouchal, jak poslouchali mne, když jsem vypravoval o statném činu Chládka sedláka a dvou ještě statnějších jeho mrch. – – –

„A cože jsi nepsal dřív? My tě čekali už včera!“ – – „Co Berta, co Frantík –“ otázka za otázkou line se z úst, a není konec všemu vzpomínání – – Jak je každé to slovo vzácné a drahé – – drahé v ovzduší rodinných, tolikrát už z dálky navštívených míst! – – – Prudký závan větru probudil mě v snění. – – –

A rolničky stále tak radostně zvonily v sluch, už minuly silnici, daly se polní cestou v klus. A hle, tam už vylehlo první stavení, stodola – – náves, nahrbený kostelík. –

Saně zastavily.

Dveře se rozlétly. – –

„Vítám tě, hochu – – vítám tě – to je dost – –“ a žilnatá, stará ruka vztahuje se do saní – za ní druhá, mladší a suchá – pak třetí – – ale tu už nebylo možno stisknout – – jen jeden jediný radostný hlas jsi vydal z prsou – – tu vyskočilo cosi do saní, ze saní dolů a zas na saně na prsa, do tváře – to pes – pes, svíjel se a skučel, skákal a vyl, celý divý po zádech u nohou se válel, nohy lízal, o nohy se třel – – Už už jenom promluvit – –

Hle, tu domek pod sněhem, kostel ve sněhu a zahrádka i šprlení kolem zahrádek – všude sníh – dále jsem už neviděl, vedli mě „k nám“ – –

A teprv druhý den jsem si vzpomínal, jakou strašnou a přece rozkošnou jsme to vykonali jízdu. – –

Mimo doma – ani jsem se nikde nezmínil, že šlo o všechno – nikdo ani nezvěděl, jak jsme zápasili o každý kus cesty, o každý krok. Cosi , ani závějemi a přijel se svou skořápkou až na místo v bouři a tmě.

A kam teď přijdu, všude chválím jeho koně.

Byli rozumnější nežli Chládek sám. –

To uznal i on a říká, „takovó cestu ještě jakživ nejel a tak už honem, meslím, nepojede.“

„Ani se mnou?“

„To ja! – Protože hjiné be mně nadal, a ve ste neříkal nic. –“

„A to se vám líbí?“

Schoval úsměv a šel dál.

Nuž sbohem, Chládku, statný mužíku, napřesrok, dá-li Pán Bůh, pojedeme spolu zas – – –

Diváky

Nevím už kolik tomu let, co do Divák zabloudil jsem po prvé.

Už jméno samo vábilo mě k sobě a brzy nato s bratrem rodiče založili tu i nový domov svůj.

A od těch dob:

Co bolí, tam se zahojí, radost nemá sdílnějšího místa, než drobounkou tu vísku, vysypanou na zem jak hromádku kamení. I sny tam bývají růžovější, nebe hlubší a ty hvězdy tam, nedal bych je za nejkrásnější oči na světě.

Tichá je to víska s kostelem, klášterem a se zámkem v prastarém parku, položeném v klíně rokliny, kterou ze tří stran obstupují lesy: Mezi lesy pole tekou po stráních a na dně krčí se několik jen chalup, selských stavení, kterým dáno jméno, s námi už nerozlučitelné – –

Tak po léta už chodím jejich dolinou a dívám se z jara, za léta i na podzim, jak zdola do hor za bílými i vranými koni našlapují sedláci, jak ořou a daleko, daleko vzhůru, až kamsi do nebe se plazí a tam s pluhem, jak obrázek do modra vtisknutý, stojí v černě rozryté půdě.

A to jméno dosud tak lahodí sluchu...

Ve světě vzpomínám na ně jako na své rodiště, a když matka se nastěhovala sem, jako by věděla, že tu i zemře, sama prohlásila, tu že chce mít i svůj hrob –

A od těch dob je pro mě svata i ta půda zvaná Diváky.

Jaro v zimě

Tak do Vánoc byla ještě zima zlá.

Už nic ji neměli rádi.

Nutili se k trpělivosti, nutili se k pokoře, ale marná vůle, lichý klam, i kdyby celý den se byli na ni dívali, nic už na ní neviděli pěkného. „Snad letos jara ani nebude,“ posteskli si v duchu; tak bezútěšnou, věčnou se jim zdála zima do Vánoc.

Ale přehnala se svatá noc, přehrnuly se svátky – a duši náhle jako by rozsvítil. Ožil svět a „pustý obraz zimy“ rázem proměnil se v jara sen.

V tu dobu na venkově bývá dosud jako na ruské vsi. Domky zapadlé sněhem, stromy slité jíním, střechy jako z křišťálu, ale tím nikdo už se nedal mýlit: přibývalo dne, přibývalo zimy, s dnem rostl i mráz, ba kdesi prý i zahřímalo v lednu, to že dlouho ještě bude led; ale nikdo už nedbal, z mrazivého vzduchu do tváře zadýchal zelený háj.

Koledy samy už do sebe měly jiný, veselejší ráz než černé a těžké dumy adventních žalmů, dusících kdejaký rušnější vznět.

Tak týden před Vánocemi všechno ještě umíralo a hynulo, pohřbeno v hustou, stále rostoucí tmu. Poslední květ, karafiát, přinesli ze zahrádky ještě uprostřed prosince; byl cele zasypán sněhem a už jen tou červenou hlavičkou vyčuhoval ven...

Ale sotva se narodil Kristus Pán, konec skomírání, konec tmám, prvním úderem srdce slavně narozeného děcka udeřila i poslední vteřina skonávajícího dne.

Vzali do rukou kalendář, rozložili ho před sebe, a hle! tu to stálo, hlavy snivě opírajíce do dlaní, četli v něm:

Až do jedenadvacátého prosince stále dne ubývá, krátí se napořád a ze dvou stran najednou, navečer i zrána. Tu den jako by v nerozhodnosti otálel: neuchýlí se ani napravo, ani nalevo, ráno se noc ještě dloužila o nějaké poznání.

Ale ve tři hodiny dvacet devět minut zapadalo slunce ještě dvacátého druhého – a o čtyřech hodinách, šesti minutách na Silvestra byl ještě den!

Na Tři krále už i na opačné straně přivstalo si světlo.

Na sv. Telesfora táhla se noc až do osmi hodin a na sv. Agathona papeže už o sedmi hodinách a padesáti minutách byl den...

Ale kdopak bude vodit po minutách...

Na konci ledna byl už den o celou hodinu a osm minut delší, slunce zapadalo o půl šesté, a byly už tři čtvrtě na šest, světlo leželo ještě na stole, hned z lůžka vstávalo se do bílého dne – – –

Slavné chvíle pro lidi, kteří milují den!

Ráno už se nesvítilo, večer – jak dlouho může ještě trvat a nebude se ani rozžíhat?

Nebylo radosti už v pouhé té události, že svět se rozvírá, léto se nevzdaluje, ale pomalu se blíží k nám? Hledali ji bůhvíkde, ubohou poesii, v knihách, hovorech, divuplných snách, a hle!

Tu stála před nimi jednoduchá a prostá, tu zrovna před očima jim ležela v milé své pravdě na drsných, hrubě potištěných stránkách kalendáře pomalovaného rozkošnými, od dětství až do pozdního stáří tolikrát už prozkoumanými obrázky na počátku každého měsíce s jednoduchými, na pohled tak nic neznamenajícími číslicemi po straně, a co ruchu, vády pro ně nebylo, utajených výkřiků, co života v nich skryto, kouzlaplných chvil!

Po kapkách přibývalo dne, po slzách stékal čas – a duše už letí naproti, nějak jarně, měkko je i před očima, vzduchem i krví, všemi smysly vrací se a proudí život nový, i mrtvá příroda, jako by věděla, kdy uhodila její hodina, bůhví jakými tajemnými vlivy – i ta ucítila náhlý slunovrat, a když i mrzlo a zima pálila, jak nepálila ještě doposud, bouřila se a hlásila celou silou mohutného svého poslání o každý ždibec probouzejících se práv.

Mezi holuby jako na povel vznikly strašlivé kravály.V jednu chvíli zdálo se, že tu střechu rozboří, jak se bili na půdě, honili a křídloma po hlavách se tloukli jako chlapi. Staváci vrkali, jako by na bednu rumploval, holubice utíkaly, bubláci rachotili jako tambor na poplach. Vereš, „rychtář domu“, hrdý, vysoký jako voják, vyrazil na střechu z půdy, spustil křídla, a jak zametal, tak zametal, bílý prach kolem něho jen lítal, když ocasem brouzdal a křídloma smetal po střeše sníh. Vole nadmul tak, že se bylo co obávati, aby nespadl se střechy: „Ty, vereši, ty spadneš, nenafukuj se tak,“ napomínal jej kdosi ze dvora, a Vereš nejen že nespad’, ale nadmul se jak generál, a spustiv jedno křídlo, jako šavlí brousil jím po střeše nahoru dolů, divně a bůhvíjak, kroutě se a pitvoře před svou sivou milou. Jiný párek vyběhl ven, a jemně se o sebe třeli, obírali si navzájem peří, měkce přes hlavu se tloukli perutí... A den byl takový luzný a bílý, holubi spráskli křídloma a jak andělé se nesli do slunce, převracejíce se běloučkými svými bříšky v náhlých zvratech spirály do plného nebes záření.

A to se dělo tak kolem Tří králů nebo ještě dřív. Vereš svou vojanskou krev ucítil už na Nový rok a začal na půdě ihned dělat „pořádek“.

Ještě dojemnější byl skřivánek uzavřený v kleci.

Visel vysoko zavěšen v okně, a bylo to také jediné okno v celém domě obrácené na polední stranu. A ať kdykoliv a kdokoliv tam k němu povznesl oči, skřivánek vždycky v rohu klece a tam čekal na slunce, které v určitou hodinu a určitou chvíli úkosem zabloudilo k němu do zamřížovaného vězení. Až líto ho bylo každému, jak se tlačil do koutku, slunci co možná nejblíž, aby neztratil z něho ani paprsek. Od jedenadvacátého prosince začalo se slunce zvedat nad hřebeny střech, a v první polovici ledna skřivánku do klece už padlo několik jeho pramínků. Spočítat jsi je mohl, kolik jich bylo – byl jimi ozářen jenom klece roh – ale radosti bylo za celý boží svět. Ten koutek vězení skřivánek už neopustil. I když slunce dávno bylo opět za střechou, na tom místě jako by je stále ještě cítil, ohříval se aspoň jeho památkou. Přeběhl jednou, dvakrát po kleci, zapípl, posteskl si a zase tam, to slunce jako by tam volal, na ně číhal, a netrvalo dlouho, dal se i do zpěvu. Slabě z počátku, pak stále směleji a mileji, až ho slyšet bylo i do druhé světnice! Přibývajícím dnem i jemu přibývalo na hlase – až přišla chvíle, kdy žalář celý vyzlacen byl nebesy, a skřivánek rozezpíval se už tak, jako by ani uzavřen nebyl, ale nad zemí se zmítal a ve vzduchu, v modru jarní oblohy slavil svůj nadšený, věkověčný návrat k nám...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krásná země.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.