MANŽELSTVÍ A RODINA

Jorge Miras, Juan Ignacio Bañares

Uvedení do teologie

MANŽELSTVÍ

A RODINA

Jorge Miras

Juan Ignacio Bañares

S církevním schválením Apoštolského exarchátu řeckokatolické církve

v České republice čj. 022/14ex

© EDICIONES RIALP, S. A., Madrid 2006

Czech edition © Axis – asociace pro šíření dobré literatury, o. s.,

Pardubice 2014

ISBN 978-80-903864-9-5

CITOVANÉ CÍRKEVNÍ DOKUMENTY

Z důvodů zjednodušení citací jsou v poznámkách uvedeny zkrácené formy často citovaných církevních dokumentů. Zde uvádíme kompletní údaje:

Apostolicam actuositatem – Druhý vatikánský koncil, dekret Apostolicam actuositatem, 18. 10. 1965

Dopis rodinám – Jan Pavel II., Dopis rodinám, 2. 2. 1994

KKC – Katechismus katolické církve, 15. 8. 1997

Centesimus annus – Jan Pavel II., encyklika Centesimus annus, 1. 5. 1991

CIC – Kodex kanonického práva, 25. 1. 1983

Deus caritas est – Benedikt XVI., encyklika Deus caritas est, 25. 12. 2005

Dives in misericordia – Jan Pavel II., encyklika Dives in misericordia, 30. 11. 1980

Donum vitæ – Kongregace pro nauku víry, instrukce Donum vitæ. O respektování rodícího se lidského života a o důstojnosti plození, 22. 11. 1987

Evangelium vitæ – Jan Pavel II., encyklika Evangelium vitæ, 25. 3. 1981

Familiaris consortio – Jan Pavel II., apoštolská exhortace Familiaris consortio, 22. 11. 1981

Fides et ratio – Jan Pavel II., encyklika Fides et ratio, 14. 9. 1998.

Gaudium et spes – Druhý vatikánský koncil, dogmatická konstituce Gaudium et spes, 7. 12. 1965

Gravissimum educationis – Druhý vatikánský koncil, deklarace Gravissimum educationis, 28. 10. 1965

Humanæ vitæ – Pavel VI., encyklika Humanæ vitæ, 25. 7. 1968

Lumen gentium – Druhý vatikánský koncil, dogmatická konstituce Lumen gentium, 21. 11. 1964

Mulieris dignitatem – Jan Pavel II., apoštolský list Mulieris dignitatem, 15. 8. 1988

Redemptor hominis – Jan Pavel II., encyklika Redemptor hominis, 4. 4. 1979

Sollicitudo rei socialis – Jan Pavel II., encyklika Sollicitudo rei socialis, 30. 12. 1987

1. MANŽELSTVÍ A RODINA
V BOŽÍM PLÁNU

1. Pochopení manželství na základě
poznání Boha a člověka

Písmo svaté si opakovaně vypůjčuje obraz manželství, aby vyjádřilo lásku Boha k člověku.1 Je nepochybné, že nejde o náhodu, a stejně tak jistě není náhoda, že ve všech dobách a kulturách existovalo povědomí o velikosti manželství. Tím či oním způsobem lidé vnímali jeho spojení s nejhlubší lidskou touhou po opravdové lásce, ačkoli ne vždy byla také chápána jeho skutečná důstojnost.2

Když Bůh používá právě tento obraz, aby se dal člověku poznat, vyjadřuje tím také podstatu a smysl manželství: toto spojení muže a ženy, stvořených k jeho obrazu a podobě, v sobě nějakým způsobem obsahuje též božskou podobu. Proto jde o nanejvýš vhodný obraz, který nás vede alespoň k matnému chápání tajemství Boha a jeho lásky, které jinak zcela unikají našemu bezprostřednímu chápání.3

Z tohoto důvodu hovoří církev o tajemství manželství a je přesvědčena, že intimní společenství a láska uvnitř manželského svazku muže a ženy není pouze jednou z mnoha podob rozličných mezilidských vztahů, neboť „sám Bůh je původce manželství“.4 On stvořil muže a ženu takové, jací jsou. „Povolání k manželství je vepsáno do samé přirozenosti muže a ženy, jak vyšli z rukou Stvořitele. Manželství není čistě lidské zřízení, přes všechny změny, kterými prošlo během staletí, v různých kulturách, sociálních strukturách a v duchovních postojích. Tyto rozmanitosti nesmějí dát zapomenout na společné a trvalé rysy.“ 5

Právě z důvodu nezávislosti podstaty manželství na libovůli člověka či na pouhé náhodě je možné objevit tyto společné a trvalé rysy, jež je charakterizují. Především je tomu tak proto, že manželské spojení plně odpovídá lidské přirozenosti, která je univerzální (společná všem lidem) a trvalá (v tom podstatném se v průběhu času nemění). Každý člověk dobré vůle je navzdory osobním i kulturním obtížím schopen poznat sám sebe, rozpoznat svou přirozenost a nároky vlastní důstojnosti.

Navíc sám Bůh, původce lidské přirozenosti, vyšel vstříc člověku, aby se s ním spojil ve Zjevení.6 Když s námi mluví o sobě samém a slovy i skutky nám sděluje svůj láskyplný plán, zároveň nám ukazuje původní pravdu o člověku, tedy kým skutečně je a jaký je smysl a hodnota jeho existence.7 Toto Zjevení vrcholí vtělením Božího Syna, Ježíše Krista, který „plně odhaluje člověka jemu samému a dává mu poznat vznešenost jeho povolání“.8 Tato skutečnost zcela přesahuje poznání, jež je člověk schopen nabýt sám o sobě cestou pouhého rozumu.

Za pomoci Zjevení je tedy možné dojít skutečné pravdy o manželství a překonat lidské nevědomí, omyly a slabosti, které by ji mohly deformovat nebo zatemnit. Chápání hloubky Boží stopy v manželství nás vede k odhalení jeho nezastupitelné úlohy v dějinách spásy.9 Z toho také pramení přesvědčení, že „šťastný život člověka i lidské a křesťanské společnosti těsně souvisí s dobrým stavem manželského a rodinného společenství“.10

2. Původní záměr – mezi lidskou slabostí
a Boží věrností

a) Stvoření člověka jako muže a ženy

Z obou zpráv o stvoření člověka,11 které církevní tradice čte ve světle konečného Zjevení v Ježíši Kristu, lze vyvodit některé základní myšlenky, které nám umožňují chápat Boží záměr s manželstvím a rodinou. Ve velmi zhuštěné formě a bez nároku na úplnost zdůrazněme alespoň následující:

• Bůh, který je Láska (srov. 1 Jan 4,8.16)12 a „prožívá sám v sobě tajemství osobního společenství lásky,“ 13 stvořil člověka, muže a ženu, ke svému obrazu, tedy s důstojností osoby, a proto jako bytost schopnou milovat a být milována. Navíc ho stvořil z lásky a povolává jej k lásce (viz kapitolu 4.3), ne k samotě.14 „To je základní a vrozené povolání každé lidské bytosti.“ 15

• Muž a žena si jsou zcela rovni co do důstojnosti, zároveň jsou ale odlišní: pohlaví každého z nich určuje celou jejich osobitost, která se projevuje dvěma způsoby, jak být člověkem, přičemž oba jsou stejně původní (viz kapitolu 5.1).

• Je to právě tato rozdílnost, co je činí navzájem se doplňujícími – mezi všemi tvory nachází muž jen v ženě a žena jen v muži vhodného pomocníka,16 jakési druhé já, které je možné milovat (viz kapitolu 5.2).

• V rámci této přirozené komplementárnosti se může vzájemná spontánní přitažlivost proměnit – skrze vzájemné odevzdání se – v tak hlubokou jednotu, že se dva stanou jedním tělem (viz kapitolu 6.3). Proto je toto spojení nerozdělitelné (stejně jako se tělo nemůže rozdělit bez zmrzačení) a vyžaduje jedinečnou a trvalou věrnost (nemohou už být jiným tělem, když spolu tvoří jedno tělo).

• Tato jednota spolu nese také Boží požehnání plodnosti jakožto společný příslib a poslání muže a ženy spojených vjedno vzájemným vyvolením a odevzdáním (viz kapitolu 9).17

Osobní důstojnost muže a ženy a z ní vyplývající povolání k lásce nacházejí první a základní uskutečnění v manželství, v jednotě plodné lásky, která se podle Božího obrazu přelévá v darování života a v ochranu světa, v němž člověk přebývá.

Tímto způsobem je manželský svazek viditelným obrazem společenství lásky ve vnitřním životě samého Boha^18 i absolutní a nehynoucí lásky, jíž miluje člověka.19 Ze stejného důvodu je i obrazem plného uskutečnění povolání člověka k lásce,20 které bude naplněno věčným sjednocením s Bohem.

b) Nepořádek zaviněný hříchem

Poté co kniha Genesis čtenáři představí původní stav přátelství s Bohem a harmonie mezi mužem a ženou bez jakékoli známky zla,21 velice expresivně popisuje prvotní hřích,22 jehož následkem bylo narušení původní harmonie v obou směrech (ve vztahu k Bohu i ve vzájemných vztazích) a skutečný „příval“ hříchu způsobený slabostí padlé lidské přirozenosti.23

Také tato pasáž obsahuje prvky nutné k pochopení manželství jakožto Božího záměru s člověkem svěřeného lidské svobodě, a proto podrobeného i jeho omylnosti:24

• Hříchem vstupuje do života člověka bolestná zkušenost zla, které vnímá kolem sebe i v sobě samém. Zlo zasahuje také vztahy mezi mužem a ženou^25 a na základě toho i samotnou pravdivost obrazu Boží lásky, která je základem jejich manželské jednoty.

• Ačkoli by se tento nepořádek mohl zdát jako něco normálního v životě jedince i celé společnosti, není přirozený – nevyplývá z lidské přirozenosti, nýbrž z hříchu. Zlom v původním společenství muže a ženy je prvním následkem narušení vztahu člověka s Bohem. 26

• Vztahy mezi mužem a ženou jsou podrobeny napětím a svárům vyplývajícím z nepořádku pýchy (která brání především velkorysému sebedarování a osobnímu společenství) a jsou ohrožovány žádostivostmi,27 sklonem k panování jednoho nad druhým, svévolí, vzájemnými spory, strachem, slabostí a nevěrou.

• Z toho vyplývá, že zraněná lidská přirozenost nemůže dosáhnout uskutečnění manželské lásky podle původního záměru bez boje a námahy, jež se opírají o Pánovu milost.28 „Kvůli náklonnosti k hříchu, v níž se člověk ocitl po prvotním pádu, musí muž i žena s námahou znovu budovat vzájemné a nezištné sebedarování.“ 29

Manželství tak – stejně jako sám člověk – zůstává zatemněno a hluboce zraněno hříchem.30 Tím se vysvětlují neustále přítomné teoretické i praktické omyly a nepochopení vzhledem k podstatě, vlastnostem a cílům manželství (viz kapitolu 2.2).

Avšak jak manželství, tak člověk neztrácejí zcela svou původní hodnotu a význam, protože navzdory následkům hříchu zůstává v lidské přirozenosti nadále hluboce zakořeněna pravda stvoření.31 Proto se lidé dobré vůle ve všech dobách cítili vnitřně přitahováni k tomu, aby se nespokojili s jakoukoli odlidštěnou podobou spojení muže a ženy. Tato hluboká přirozenost, s kterou člověk tuší a touží po opravdovém smyslu lásky, ke které je navzdory všem obtížím povolán, je tím, co Bohu umožňuje využívat obrazu manželství, když se chce dát lidem poznat a uskutečnit svůj plán spásy.

c) Manželství jako znamení smlouvy mezi Bohem a Izraelem

Ani po pádu Bůh zdaleka neopustil hříšného člověka, ale nadále jej doprovází svým milosrdenstvím, zatímco pozvolně rozvíjí svůj plán spásy. Ve Starém zákoně jako trpělivý učitel postupně nechával zrát lidské chápání opravdové podstaty a nároků manželství, a tak připravoval zatvrzelá srdce k úplnému přijetí této pravdy.32

Proroci stále dokola připomínali vyvolenému, avšak nestálému, nedůvěřivému a nevěrnému národu jeho smlouvu s Hospodinem a připodobňovali ji k manželské úmluvě, aby tak zapůsobili na nejhlubší intimitu lidského srdce: Bůh je Ženich, který se spojil s Izraelem skrze jedinečnou a trvalou smlouvu a který miluje svůj lid láskou, jež nemůže zklamat.33 Znaky této snoubenecké lásky jsou Boží něha, blízkost, touha sdílet účast na věčném životě, nezrušitelná věrnost, bolest a trpělivost se slabostmi a zradami, milosrdenství a pohotovost usmířit se. Zároveň ale vyžaduje stejně věrnou odpověď lásky.34

Obraz manželské smlouvy mezi Bohem a Izraelem uschopňoval lid, aby přijal „novou a věčnou smlouvu, v níž se Syn Boží tím, že se vtělil a obětoval vlastní život, jistým způsobem spojil s celým lidstvem, které spasil, a tak připravil ‘svatbu Beránka’ (Zj 19,7–9),“ 35 konečné spojení všech Božích dětí v Kristu, jímž vyvrcholí dějiny spásy.

3. Manželství vykoupené Kristem

Jestliže je manželství zraněné hříchem, který v člověku znetvořuje Boží obraz, vykoupení uskutečněné Kristem obnovuje tento obraz a zároveň vykupuje i manželství: vrací mu schopnost být skutečným obrazem Boží lásky k lidem.

Církev vždy chápala jako hluboce transcendentální gesto Ježíšovu přítomnost na svatbě v Káně i skutečnost, že svůj první zázrak vykonal na žádost své matky právě zde (srov. Jan 2,1–11). Takto Kristus potvrdil, že manželství je dobré, a ohlásil, že od nynějška bude účinným znamením jeho spásonosné přítomnosti.36

Ježíš navíc ve svém kázání zcela novým a rozhodným způsobem hlásal původní pravdu o manželství. Základním textem, nad kterým rozjímala církevní tradice, je následující rozhovor zachycený v Matoušově evangeliu: „Tu k němu přišli farizeové a pokoušeli ho: ‘Je dovoleno propustit manželku z jakékoli příčiny?’ Odpověděl jim: ‘Nečetli jste, že Stvořitel od počátku »muže a ženu učinil je«? A řekl: »Proto opustí muž otce i matku a připojí se k své manželce, a budou ti dva jedno tělo,« takže již nejsou dva, ale jeden. A proto co Bůh spojil, člověk nerozlučuj!’ Namítnou mu: ‘Proč tedy Mojžíš ustanovil, že muž smí propustit svou manželku tím, že jí dá rozlukový lístek?’ Odpoví jim: ‘Pro tvrdost vašeho srdce vám Mojžíš dovolil propustit manželku. Od počátku to však nebylo. Pravím vám, kdo propustí svou manželku (…) a vezme si jinou, cizoloží.’ (Mt 19,3–9)

Farizeové, kteří se snaží přivést Ježíše do rozporu s Mojžíšovým Zákonem, mají hříchem a lidskou slabostí překroucený pohled na manželství. Udivená reakce samotných Ježíšových učedníků (srov. Mt 19,10) na toto Pánovo učení jasně dokazuje, do jaké míry bylo takové smýšlení rozšířené. Tvrdost srdce, následek zraněné přirozenosti, činila lidi neschopnými plně pochopit nároky manželského odevzdání se a vnímat je jako něco uskutečnitelného. Proto Bůh v rámci postupného procesu výchovy po nějaký čas toleroval určité mylné chování. Ovšem jakmile Kristovým naplněním díla spásy nastala plnost času, přišel také čas obnovit v lidech vědomí pravdy o „počátku“.

Katechismus vysvětluje důvod této konečné změny v božské výchově: „Protože [Ježíš] přišel obnovit původní řád stvoření, rozvrácený hříchem, sám dává sílu a milost žít manželství v novém duchu Božího království. Jestliže manželé následují Krista, přemáhají sami sebe, berou na sebe svůj kříž, budou moci pochopit původní smysl manželství a žít je s Kristovou pomocí.“ 37

Člověk je nepochybně i nadále zraněný hříchem, ale Nový zákon mu na rozdíl od toho Starého nejenom ukazuje dobro, které je třeba činit, a zlo, jemuž je třeba se vyhýbat, ale skrze milost Kristova kříže mu dává sílu jednat jako dítě Boží a osvobozuje ho od otroctví hříchu.38 Kristus „zjevuje sám prapůvodní pravdu o manželství, pravdu o ‘počátku’, a tím, že osvobozuje člověka od tvrdosti srdce, uschopňuje ho, aby ji definitivně uskutečnil“.39

Vykoupení nejen že obnovuje původní přirozený význam manželského svazku, nýbrž jej také zdokonaluje v nadpřirozeném řádu. Když Kristus přiděluje manželství důstojnost svátosti (viz kapitolu 8), dovádí tak k plnosti význam, který obdrželo už při stvoření. „Toto Zjevení dospívá ke konečnému naplnění v daru lásky, který dává Boží slovo lidstvu přijetím lidské přirozenosti, a obětí sebe sama, kterou přináší Ježíš Kristus na kříži pro svou Snoubenku církev. V této oběti se plně odhaluje plán, který Bůh vtiskl do lidského bytí muže a ženy už při stvoření. Manželství pokřtěných je takto skutečným znamením nové a věčné smlouvy, potvrzené Kristovou krví. Duch, kterého vylévá Pán, dělá srdce novým a uschopňuje muže i ženu, aby se navzájem milovali, tak jako Kristus miloval nás. Manželská láska tím dosahuje plnosti, ke které je vnitřně určena. Stává se totiž zvláštním, specifickým způsobem, jímž jsou manželé účastni na samotné lásce Krista, který se obětoval na kříži, a jsou povoláni, aby z této lásky žili.“ 40

2. DNEŠNÍ ZATEMNĚNÍ
PŮVODNÍ PRAVDY

1. Manželství a rodina pod tlakem kultury

a) Různé projevy krize

Krize, jíž dnes prochází rodina a manželství zvláště v západních zemích s křesťanskými kořeny, se vyznačuje množstvím závažných projevů.

Téměř všechny dílky, které dohromady tvoří úplnou pravdu o manželství a rodině, byly různě překrouceny a deformovány, a to na společném základě odmítnutí objektivní pravdy o lidské přirozenosti (co je člověk) jakožto východiska pro správné jednání (co má člověk dělat, co je dobré a co špatné):

• Je prosazován subjektivní a individualistický koncept svobody, odtržený od pravdy o lidské bytosti. Mimo jiné to má za následek odmítání jakéhokoli závazku, jež je považován za protiklad svobody.

• Sexualita je odtržena od jakéhokoli nároku lidské důstojnosti; samotný sex je pak degradován na jakýsi volně dostupný a manipulovatelný objekt.

• Manželství je považováno za pouhou konvenci a formalitu, dávno překonanou společenskou tradici, která uvalováním povinností na lásku a na sex omezuje osobní svobodu.

• Možnost snadného oddělení manželského svazku od plození potomstva přispívá k zatemnění skutečné podstaty plození a jeho pouta s manželským spojením jakožto základu rodiny.

• Na samotnou rodinu je nahlíženo jako na určitý model soužití vyplývající z dějinných a společenských okolností bez trvalého základu v lidské přirozenosti. Proto je odmítán jakýkoli neměnný vzorec rodinného soužití (zvláště tzv. tradiční rodina), aby mohla být rodina redefinována jakožto něco otevřeného s mnoha různými a stejně hodnotnými vzorci, které se odvíjejí v závislosti na druhu vztahů, jež si dané osoby vybraly.

b) Genderová ideologie

Tím zcela nejzásadnějším rozchodem mezi skutečností lidské přirozenosti a chováním je – v tom, co se týče rozlišování pohlaví – genderová ideologie a teorie Queer. Podle nich neexistuje pohlaví (muž nebo žena) jakožto přirozená skutečnost, nýbrž pouze gender – každý si vybírá roli, kterou přijímá a kterou uplatňuje v osobním sexuálním chování. Údajně tedy není nic přirozeného v rozlišování pohlaví, jde jen o čistě kulturní fenomén vyrůstající ze snahy muže o nadvládu nad ženou. Každý jedinec by tedy mohl už nejen „dělat“, ale i „být“, co chce: muž nebo žena, heterosexuál nebo homosexuál, transsexuál nebo bisexuál, a měnit se kdykoli a jakkoli, protože pohlaví už není součástí osobní identity.

Tyto ideologie už ani neobhajují pluralitu forem nebo modelů rodiny, jako to dělají jiné, výše naznačené radikální směry, ale jen jeden koncept osoby a jeden model společnosti, které odpovídají jejich ideologickým předpokladům a které by se měly zavést skrze odstranění odcizeného společenského systému, který tu po staletí převládal:

• Zavádění genderu nemá za cíl rovnost mezi mužem a ženou, nýbrž uznání, že žádné rozdíly neexistují, jsou vytvořeny uměle a jsou výrazně diskriminační. Proto je třeba je zahladit a zavést neutrální pohled na člověka.

• Jestliže rozlišování mezi mužem a ženou je prvním odcizováním se člověka na rovině osobní, pak nařizování heterosexuálního manželství a monogamní rodiny znamená první odcizování se na rovině společenské.

• Proto musí vymizet vše, co společensky nadále udržuje toto odcizování se, tedy manželství a jakékoli pevné svazky, vztah mezi spojením a plozením (dokonce i mateřství, které zotročuje ženu) i samo příbuzenství. Děti mají být produktem objednávky a výchova náležet státu. Nemají nadále existovat jakákoli mezilidská pokrevní pouta.

2. Nic víc než otázka názoru?

Odkud pochází tento pomýlený vývoj v chování, slovech, názorech, legislativních opatřeních? Jde o pouhý kulturní přehmat, o jakousi chybu v uvažování, nebo je zde přítomen i prvek svévole a záměrného jednání?

Lidský jedinec se těší svobodnému uvažování a rozhodování, je schopen vlastním rozumem poznat pravdu a svobodnou vůlí si vybrat to, co poznává jako dobré, a odmítat to, co poznává jako zlé.41 Avšak následkem prvotního hříchu^42 je lidská schopnost jasně rozeznávat dobro a pevně se k němu přiklonit značně oslabená.43

Z tohoto důvodu nám chtěl Bůh zjevit nejen pravdy čistě nadpřirozené, které přesahují přirozené poznání (např. existenci Nejsvětější Trojice nebo milosti), ale také jiné, ke kterým by mohl člověk dojít sám (např. Desatero). Všichni lidé tedy mohou s pomocí Boha, který neklame a ani nemůže klamat, poznat tyto základní pravdy, a to „bez potíží, s pevnou jistotou a bez přimíšení omylů“.44 Boží pomoc se ukazuje jako zvláště potřebná k překonání sklonu k hříchu, který zraňuje padlou lidskou přirozenost.45 Proto když člověk dobrovolně odmítá Boží světlo a obrací se k němu zády, zůstává oslabený a zmatený, protože „tvor se bez Stvořitele ztrácí“.46

Z této perspektivy je tedy patrné, že současná krize pojetí manželství a rodiny není dána výlučně tím, že světem obíhají více nebo méně vědomě mylné názory. Je totiž zapříčiněna vážnými omyly v chápání lidské přirozenosti (jednota duše a těla v člověku, smysl sexuality, svoboda, závazek, láska, dar života atd.). Tyto omyly by se nikdy nemohly usadit v kultuře, nebýt praktických projevů, jimiž jsou doprovázeny. Teprve poté, co člověk (a s ním i kultura) ustoupí v konkrétních způsobech chování, je ochoten i teoreticky přijmout tyto omyly, kterými následně ospravedlňuje – někdy dokonce i prohlašuje za přirozené a správné – vlastní slabosti.

Jedná se tedy o kulturní evoluci, která předpokládá čím dál větší oddálení se od přirozené pravdy, od světla víry a od vztahu s Bohem a zároveň i úpadek mravů. Proto řešení této krize záleží především na konkrétním chování lidí, každého manželského páru a každé rodiny. Nadále je však třeba uvažovat i o jejích příčinách a projevech, protože správné poznání pravdy je nutným východiskem pro lásku, která se rozhodne pro dobro a chce podle něj i jednat.

Za tímto účelem představíme několik prvků dnes rozšířeného smýšlení, které zakalují zdravý rozum. Nepůjde nám o popsání současné společnosti v celé její šíři – ta naštěstí obsahuje také mnoho pozitivních hodnot a prvků –, nýbrž o identifikování některých klamů, které – někdy možná nevědomě – ovlivňují chování lidí a zatemňují základní koncepty nutné k pochopení rodiny a manželství.

3. Některé příčiny krize

a) Odmítnutí realismu

Základem k celému řetězci omylů, o kterých budeme nadále uvažovat, jsou různé formy odmítnutí realismu, tedy skutečnosti toho, že věci jsou to, co jsou (objektivně), a to nezávisle na lidském (subjektivním) názoru, pocitu či rozhodnutí.

Všechna bytí mají svůj způsob bytí (přirozenost společnou všem příslušníkům daného druhu), ze kterého vychází taktéž vlastní způsob jednání. Tato přirozenost je objektivní a neměnná. Je objektivní, protože je každému bytí dána (není tedy vytvořena nebo vymyšlena samotným individuem). Je neměnná, protože neprochází žádnou změnou, právě naopak – díky tomu je konkrétní bytí stále tím, čím je, a to navzdory všem změnám (např. člověk neztrácí své lidství, když zestárne nebo zhubne, když se přestěhuje nebo převlékne, když pracuje nebo leží nemocný).

V současné kultuře je však velice rozšířeno odmítání tohoto realismu. Je pokládáno za samozřejmé, že člověk nemá objektivní přirozenost, nýbrž že jeho způsob bytí je pouze produktem dějinných okolností, převládající mentality a kultury a spolu s nimi se také mění. Bezprostředním následkem tohoto pohledu na věc je neexistence trvale platných kritérií k rozlišování toho, co je pro člověka dobré a zlé, co je jej hodno a co ne, co jej zdokonaluje a co degraduje, co je lidské a co nelidské. Všechno je pouze dočasné a proměnlivé: co je tady a teď zlé, může být zítra a jinde dobré.

Realismus je odmítán také tehdy, když je popírána ne existence objektivní pravdy o člověku, ale vůbec možnost s jistotou ji poznat. Veškerá tvrzení jsou tedy redukována na pouhé názory nebo pravděpodobnosti. Jestliže však neexistuje objektivní pravda o člověku nebo je nemožné ji poznat, nelze ani stanovit objektivní kritéria k hodnocení morálnosti jeho činů.47 Co někteří považují za špatné, je pro jiné dobré, a žádný z těchto pohledů nemůže být považován za zcela platný.48 Objektivní kritérium pravdy, tedy co věci skutečně jsou, je nahrazeno subjektivním vnímáním každého jednotlivce (s jeho omezeními, zájmy, vášněmi atd.) nebo pouhou statistikou (co si lidé myslí, co se dělá, co se většinou ukáže dobré nebo zlé).

b) Právní pozitivismus

Aby byly zákony spravedlivé, musí být racionální, tedy v souladu se zdravým rozumem, který se snaží ve společnosti co nejvhodněji prosadit společné dobro odpovídající pravdě o člověku. Jestliže je však popírána skutečnost lidské přirozenosti, zákonodárci přestávají mít jasné povědomí o tom, co nejlépe odpovídá člověku, a nezbývá jim než uznat neschopnost stanovit, je-li něco samo o sobě ku prospěchu společnosti, nebo ne.

Takto dochází k jakési dogmatizaci relativismu – jelikož věci nemají trvalou přirozenost nebo ji nemůžeme s jistotou poznat, nelze nic definovat jako absolutní pravdu, kterou by společnost měla za každých okolností bránit; všechno záleží na názoru, vše je subjektivní, a tedy pozměnitelné s ohledem na aktuální politickou vůli.49 Tímto způsobem se relativismus mění v sociologismus: společenské tendence a vliv nátlakových skupin usilujících o změnu společnosti se stávají rozhodujícím faktorem, na jehož základě si nějaká skutečnost může zasloužit pozornost a ochranu zákonodárců.

Pokud neexistuje objektivní kritérium k rozlišení pravé hodnoty a jejího opaku, pak je to paradoxně právě člověk, kdo se stává méně chráněným zákony, které se už nezakládají na pevných a předvídatelných základech.50 Existence a dosah lidských práv jsou v kultuře relativismu zcela závislé na pozitivním právu. Již neplatí, že určitá dobra jsou zákonem uznávána a chráněna, jelikož člověku a společnosti jednoduše náleží, nýbrž protože tak to stanoví zákon, a jen do té míry, do jaké to stanoví. Spravedlnost se tak omezuje na zákonnost.

Pokud např. stát nechce uznat rozdíl mezi soužitím dvou osob stejného pohlaví a manželstvím, nedbá na to, co věci jsou, ale utíká se pod ochranu zdánlivě správné úvahy: „Každý má svůj názor a není možné někomu vnucovat jeden neměnný model manželství, protože všechno je relativní.“ Ve skutečnosti ale takto dochází k radikální proměně konceptu manželství, který je všem předkládán jako jediný neměnný model. Pro stát i společnost je manželství ve své definici i právní ochraně redukováno na pouhé sexuální soužití. Nikdo už nemá právo uzavřít opravdové manželství, aby tak všichni měli právo na to, že zákony považují manželství za jejich osobní volbu. To zcela evidentně poškozuje základní právo člověka (a společnosti) na manželství – prožívat ho a chránit jej takové, jaké skutečně je.

c) Morální relativismus a povýšení individua na absolutno

Viděli jsme, že odmítnutí existence objektivní a s jistotou poznatelné pravdy (zvláště v tom, co se týká člověka) je klíčovým bodem celé krize. Jan Pavel II. při mnoha příležitostech důrazně varoval před tímto nebezpečím a zdůrazňoval, že odmítání objektivní pravdy na úrovni společnosti usnadňuje cestu totalitarismu.51 Proto považoval relativismus za největšího nepřítele demokracie. Bez kormidla pravdy není možné v životě jedince ani celé společnosti objektivně dosáhnout žádného dobra a celá loď ztrácí směr.

Jestliže odtrhneme člověka od objektivní pravdy a dobra, on sám se stává jediným a absolutním kritériem pro rozeznání dobra a zla. V životě člověka i společnosti zcela nutně nastupuje individualismus.

Za tímto nastolováním relativismu je jistě také snaha zamezit jakékoli diskriminaci a umožnit všem vést život způsobem, který každý považuje za nejvhodnější. Jenomže tato možnost volby není sama o sobě neutrální, ale naopak záměrně vedená k popření veškeré pravdy. Relativistická možnost rozhodování vyprazdňuje objektivní základ reality, a proto také lidského jedince a významu jeho pohlavních odlišností.

d) Svoboda pouze jako možnost volby

Od uznání člověka jakožto absolutního měřítka je jen krůček k omezenému pojetí svobody jako schopnosti svobodně se rozhodnout, aniž by byl brán zřetel na obsah daného rozhodnutí. Takovéto pojetí svobody se dotýká samotného základu manželské lásky.

Jestliže pod pojmem svoboda rozumíme pouze schopnost vybrat si, pak by byl člověk nepochybně tím více svobodný, čím více možností by měl na výběr. Ve skutečnosti takto ale jakoukoli opravdovou svobodu znemožňujeme. Člověk, bytost konečná a omezená, si nutně volí (je pro něj nemožné zároveň být a dělat všechny možnosti i jejich opak), každé rozhodnutí tedy nutně znamená odmítnout jiné varianty. Kdybychom takto uvažovali dále, tak by každá volba znamenala omezení svobody, protože volbou se omezujeme jen na jednu nebo několik možností. Dovedeno do důsledku by to znamenalo absurdní závěr, že největší svoboda spočívá v tom vybrat si možnost nic si nevybírat.

Skutečnost je však jiná. Člověk je bytost neúplná, což znamená, že ačkoli je již od početí plně člověkem, jeho lidství ještě nebylo zcela realizováno – toho lze dosáhnout teprve postupným růstem a vývojem (viz kapitolu 3.2). Tento rozvoj člověka v jeho nejvlastnějších aspektech neprobíhá nutně nebo automaticky (jako je tomu např. při růstu semínka v dospělý strom), nýbrž svobodně. Člověku je vlastní směřovat skrze svobodné činy a rozhodnutí k tomu, co svým rozumem poznal jako dobré. Díky této svobodě se také může rozhodnout pro něco, co mu škodí a zbavuje jej lidskosti; zároveň ale může také poznat pomýlenost takového rozhodnutí a napravit je.52

Svoboda je vlastností vůle. Cílem svobodné vůle není udržet si co nejvíce možností, nýbrž konkrétní volbou učinit krok od možného dobra k dobru skutečnému. Cílem není možnost, ale vlastnění dobra (takže když má někdo hlad, neklade si za cíl objevit co nejvíce možností, jak se nasytit, ale získat jídlo).53 Jestliže však přijmeme výše uvedené chybné pojetí svobody, výběr a závazek se stávají omezením svobody. Zcela beze smyslu je pak přijetí nějakého trvalého, definitivního závazku. Čím hlouběji nějaký výběr člověka zavazuje a určuje jeho budoucí jednání (protože už nechce dát něco, ale dát sebe), tím více protiřečí tomuto pojetí svobody, protože naráz úplně vylučuje další možnosti.

Když je svoboda redukována jen na možnost volby, láska (tedy směřování vůle k dobru) je nahrazena nějakým bezprostřednějším podnětem. Z toho vyplývá další vážný omyl: nahrazení toho dobrého něčím příjemným. Jestliže jsem to já, kdo rozhoduje o pravdě a vytváří ji, pak rozhoduji a vytvářím též dobro. Jenomže to už nejde o skutečné, objektivní dobro, ale jen o mou vůli, která se stává jediným základem všeho. V rámci manželství jsou následky takového uvažování nedozírné. Proto Jan Pavel II. napsal, že „se naše civilizace odvrátila od plné pravdy o člověku, od pravdy o tom, že muž a žena existují jako osoby. Následkem toho nedokáže patřičným způsobem pochopit, co opravdu je darování se osob v manželství.“ 54

3. ZÁKLADNÍ PŘEDPOKLADY
KŘESŤANSKÉHO POJETÍ LIDSKÉ OSOBY

Manželství a rodina jsou součástí lidské přirozenosti a odpovídají její původní pravdě (viz kapitolu 1). Abychom je mohli plně chápat, je třeba vnímat člověka způsobem odpovídajícím této pravdě. S úmyslem vyhnout se pokřivenému pohledu, způsobenému vážnými antropologickými omyly a nastíněnému v předcházející kapitole, zastavme se nyní u několika základních myšlenek o člověku a jeho jednání, jak nám je předkládá křesťanská antropologie.

1. Člověk v materiálním světě

a) Lidská osoba jako jednota duše a těla

Lidská bytost se od ostatních tvorů liší tím, že je tvořena tělem a duší, tedy tělem obdařeným nehmotným duchem. Člověk není jen dokonalejším druhem s vyvinutějším tělem. Jeho tělo přesahuje čistě biologické chápání, protože je osobním tělem. Vyjadřuje bohatství svého způsobu bytí, které je ve srovnání s ostatními živými tvory zcela odlišné a jedinečné.55

Duše, duchovní princip, který oživuje lidského tvora, se těší jisté autonomii, to však neznamená, že by vládla tělu. Ani tělo není pouhým shlukem hmoty, který obsahuje nebo skrývá duši. Tělo i duše jsou dva principy jedné a jediné skutečnosti, tělesné i duchovní zároveň – člověka.56

Proto duše, stvořená bezprostředně Bohem,57 není pouze duší v těle, ale duší těla a tvoří s ním konkrétního, jedinečného a neopakovatelného lidského jedince. Skrze lidské tělo je možné vyjádřit věci vlastní pouze lidskému životu: pohled, úsměv, obětí, projev pohnutí, obdivu nebo pochopení. To vše poukazuje na vnitřní hloubku člověka. Ten, právě proto, že je osobou, je Božím obrazem nejen svou duší, ale i tělem.58 Proto tvoří vrchol celého hmotného stvoření, které bylo stvořeno pro něj a svěřeno do jeho péče.59

b) Člověk není pouze jednou z mnoha částí světa

Člověk (stejně jako všechno hmotné) existuje v čase a prostoru. Jednak se pohybuje v určitém vesmíru, který nestvořil, zároveň také vnímá existenci sebe sama, své přirozenosti, kterou neutvořil, a svého původu, který jej zcela přesahuje. Objevuje sebe sama jako bytost kráčející po cestě postupného vývoje a rozvíjející schopnosti, které byly v jeho přirozenosti od počátku obsaženy jako malé semínko, jež časem začne růst. Tento proces předpokládá řadu za sebou jdoucích změn. Proto člověk žije jakoby uvězněný v čase, který je neustále měřen vztahem k  předtím a  potom , což jsou nutné součásti každé změny.

Tento způsob bytí se týká všeho hmotného, avšak náš vztah k okolnímu prostředí a náš způsob života v čase jsou velmi specifické.

Člověk není tvůrcem vesmíru ani nemůže měnit podstatu stvořených věcí, přesto však má jistou moc nad hmotným světem, protože zná a dokáže aplikovat přírodní zákony, a to skrze vědu a techniku. Je schopen měnit okolí nebo se mu přizpůsobit. Materiální prostředí (počasí, charakter krajiny, přírodní zdroje) jej do nějaké míry podmiňuje, ale ne absolutně, protože vzniklé problémy může vyřešit, zmírnit jejich dopad nebo jim alespoň dát smysl. Takto se náš svět „mění z pouhého okolního prostředí v náš svět, ve svět člověka a pro člověka, svět, který se člověku přizpůsobuje a odráží jeho osobitost“. 60

Člověk je navíc jediným viditelným tvorem, který je schopen „ovládat“ čas: „vlastní“ svou minulost jakožto nedílnou součást svého dosavadního života a díky svobodě a svým rozhodnutím může měnit i přítomnost a budoucnost, a to navzdory omezením vyplývajícím z různých náklonností, automatismů nebo podmíněností, jež jsou mu jakožto tělesnému tvoru vlastní.

Když člověk jedná uváženě, vybírá si konkrétní způsob, jakým naloží s časem, který jakoby dává do služby svému rozhodnutí, takže až pomine daná činnost, může najednou vlastnit něco, co mu předtím chybělo. To je dáno především tím, že je schopen činit rozhodnutí týkající se dlouhého časového období a zahrnující velké množství dílčích rozhodnutí, jež se týkají toho, co je třeba udělat teď a tady pro naplnění konečného cíle. Při tom všem vychází ze svého poznání přírody, Boha i sebe sama.

Jelikož tedy člověk po narození ještě není ve stavu takové dokonalosti, které může časem dosáhnout, pak čas pro něj není jen jedním z mnoha faktorů, ale spíše prostorem, ve kterém každý jedinec dochází svého naplnění. Podívejme se podrobněji na tento rozměr svobody.

2. Svoboda a naplnění člověka

a) Svobodou se člověk stává pánem sebe i světa

Moc člověka dokonce i nad tím, co jej omezuje, jako čas a prostor, vyplývá ze svobody, díky níž nejsou jeho skutky nutně determinovány vlivem okolností nebo slepých popudů. Jelikož je svobodný, může se rozhodnout, jak bude využívat vlastních mohutností, schopností a nadání ve vztahu k okolí i času, aby tak jeho činy přispěly k postupnému dosažení naplnění.61

To neznamená, že by žil mimo realitu, která jej obklopuje, ani že ta mu nemůže ulehčit, ztížit nebo znemožnit jeho jednání. Každý skutek člověka je mu přičítán jakožto zdroji a principu^62v tom smyslu, že za normálních okolností je každý schopen rozhodnout se pro to, co jej nejvíce zdokonaluje, a to navzdory různým vlivům prostředí.63Je také schopen vytrvat ve zvoleném dobru a překonávat různé obtíže nebo i přitažlivost toho, co mu okolí nabízí pod zdánímdobra. Člověk si tedy např. může zvolit namáhavou práci, ačkoli má po ruce bezprostřední potěšení z pohodlnosti.

b) Člověk je „utvářen“ svými svobodnými činy

Svobodné jednání může vyvolat účinky mimo konajícího člověka (stůl, který vyrobil; úsměv, který vyvolal u někoho jiného; text, který napsal). Tyto účinky se nazývají tranzitivní, protože přesahují osobu, která je zapříčiňuje, nejsou v ní.

Jak jsme již řekli, svobodné jednání člověka nevychází z vnějšího okolí ani není výsledkem jakéhosi automatického mechanismu. Proto tím nejzávažnějším v lidském jednání je přidání smyslu té které činnosti, čímž se člověk svobodně stává její inteligentní příčinou. Např. není totéž, když se otec rodiny stará o své děti ze strachu před obviněním ze zanedbání péče nebo aby se vyhnul hádce s manželkou, anebo když tak činí z lásky a ve snaze být dobrým dítětem Božím (ačkoli v jednom činu se může mísit vícero různých motivů).64

Touto osobní angažovaností člověka každá činnost nejen že vyvolává tranzitivní účinky, ale také zanechává stopu v člověku samotném. Tato stopa je vtisknuta jak do jeho vůle, tak do schopností rozumu a srdce. Např. ten, kdo lže, nejen že vytváří lež, ale také sám sebe činí lhářem, a pokud se ke lži utíká často, roste v něm sklon ke lhaní a oslabuje se jeho schopnost tomuto sklonu odolat. To stejné platí pro toho, kdo se obětuje pro své nejbližší, kdo překonává vlastní lenost atd. Skrze svobodné činy tedy utváříme vlastní život a zároveň zdokonalujeme nebo ničíme sami sebe. Tento účinek jednání se nazývá intranzitivní nebo vnitřní, protože přetrvává v nitru konajícího jedince a přetváří ho.65

Intranzitivní účinky svým způsobem zanechávají v člověku stopy běhu života a utvářejí ho, dávají smysl každému okamžiku. Proto lze říci, že díky svobodě je člověk v jistém smyslu také pánem času a uchovává v sobě stopy svých dřívějších jednání.

c) Řídit budoucnost díky schopnosti zavázat se

Svoboda neovládá jen minulost a přítomnost, ale umožňuje též mít vliv na způsob, jakým prožijeme budoucnost. Dokonce lze říci, že jistým způsobem nám dovoluje vlastnit ji již nyní – to je vlastním cílem svobody.

Způsob, jakým člověk předbíhá čas a pojímá budoucnost do svého momentálního rozhodnutí, spočívá v závazku. Ten totiž předpokládá nejenom rozhodnout se, proč a jak bude člověk přistupovat k tomu, co přijde, ale též rozhodnout se zodpovídat se vytyčenému cíli a prostředkům nutným k jeho dosažení. Člověk tedy dochází svého naplnění nejen tehdy, když dosahuje hodnot, které jej zdokonalují, ale vlastně již tím, že se pro ně rozhodne a zaváže se podniknout nezbytné kroky.

Čím cennější je dobro, pro které se člověk rozhodne, a čím intenzivněji se pro něj nasazuje, tím více je při učinění závazku třeba uplatnit osobní svobodu (protože i dosažený intranzitivní účinek bude lepší). Není např. stejné rozhodnout se být upřímný jako rozhodnout se koupit si zítra noviny. V prvním případě se spojuje budoucí uplatňování svobody s nějakou objektivní, hluboce lidskou hodnotou, které je třeba podřídit vlastní jednání. Druhý případ se týká pomíjivé činnosti zanedbatelného významu, která sama o sobě nemá na člověka žádný hlubší dopad.

Člověk si může vytyčit velice rozličné cíle: bezprostřední nebo dlouhodobé, více nebo méně hodnotné, jednoduše užitečné nebo naopak určující celý smysl existence. Ten nejvyšší, absolutní cíl, o který usilujeme jen pro něj samotný, má schopnost stanovit žebříček hodnot v rámci ostatních dober, která jsou pouhými prostředky. Co člověka vzdaluje od konečného cíle nebo mu klade překážky, je svobodnou vůlí odmítnuto; co naopak vede a napomáhá k cíli, to je vyhledáváno a o to je usilováno,a to právě a jedině z tohoto důvodu.

Proto tím, co člověku nabízí největší schopnost dát smysl celé existenci, co mu umožňuje dosáhnout nejvyšší míry vnitřní jednoty a vede jej ke skutečnému naplnění, je stanovit si nejvyšší, konečný cíl, který by odpovídal nejautentičtějším a nejpravdivějším hodnotám. Aby se k nim člověk mohl nasměrovat, musí nejprve dosáhnout celistvého pohledu na sebe sama, tedy jakési kontroly nad sebou samým. Právě to mu umožní nebýt vydán na milost a nemilost vlastním pudům, momentálním podnětům, okolnostem nebo těm snazším možnostem, ale zaměřit svoji svobodu ke skutečnému sebenaplnění.

Nazíráno z pohledu konečného cíle se lépe chápe, že pro toho, kdo se cítí být Božím dítětem, zahrnuje povolání ke svatosti všechny oblasti a rozměry jeho života, od těch nejmateriálnějších až po ty nejduchovnější. Tento pohled víry sjednocuje a osvěcuje všechny skutečnosti lidského života. Rodina, zdraví, práce, přátelství, bolest… – vše se může proměnit v projev lásky k Bohu a k lidem. Tato nová perspektiva spojuje všechny skutečnosti života v jeden celek, který dává prostor k oné vnitřní jednotě, o níž byla řeč výše.

d) Jednota člověka a jeho jednání

Vnitřní jednota je do určité míry darem, protože člověk je pramenem a původcem svých svobodných skutků a jejich nerozdělitelným vykonavatelem (nejedná ruka nebo hlava, ale celá osoba). Vnitřní jednota však může být považována také za cíl, protože člověk je povolán být svým pánem, jelikož to mu umožňuje dát sebe sama (můžeme dát jen to, co máme), a tedy dosáhnout skutečného naplnění skrze lásku (viz kapitolu 4.2–3).66

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manželství a rodina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.