NAVŽDY

Lada Jánská

NAVŽDY

Lada Jánská

Lada Jánská: NAVŽDY

Copyright © 2012 Lada Jánská

All rights reserved. No part of this book may be reproduced

in any form or by any electronic or mechanical means,

including information storage and retrieval systems, without

permission in writing from the publisher.

Cover Art Copyright © 2012 Dorothea Bylica

Copyright © 2012

ISBN 978−80−87044−52−0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87044-81-0 (ePub)

ISBN 978-80-87044-82-7 (mobi)

ISBN 978-80-87044-83-4 (PDF pro čtečky)

Zase se mi zdál sen.

Věděla jsem, že je to sen, a jako vždycky jsem čekala na chvíli, kdy se probudím a vydechnu si, jenomže tentokrát bylo všechno jinak.

V tomhle snu jsem se něčeho bála.

Ocelová pěst strachu mi svírala břicho, z hrdla se mi dral vyděšený výkřik. Nedostal se až k paralyzovaným hlasivkám a já se jím začala dusit.

Nemohla jsem se nadechnout, popadnout dech, abych běžela rychleji a unikla neviditelnému pronásledovateli. Věděla jsem, že je to běh o život, ale i když jsem se tolik snažila, nebylo mi to nic platné. Nějakým šestým, nebo spíš sedmým smyslem strachu jsem cítila, že čím víc se tomu někomu vzdaluju, tím jsem mu zároveň blíž. Děsivě blíž.

Doběhla jsem na konec pusté, prázdné noční ulice a bezradně jsem se rozhlédla. Ani zdaleka mi to tady nebylo povědomé. Stiskla jsem rty a snažila se ovládnout děs.

I kdyby se to náhodou stalo a já poznala, kde jsem, moc to neznamenalo. Stačilo, abych zahnula za roh a třeba se jen ohlédla, a už bych nevěděla, odkud jsem se sem dostala.

Moje schopnost orientovat se v neznámém prostředí – orientovat se kdekoli – byla prakticky nulová. Jako dítěti se mi stávalo dost často, že jsem se ztrácela, ale teď už jsem to zvládala. Stačilo zavolat někomu známému, v krajním případně rodičům, a problém byl vyřešen… Rodičům – teď už vlastně jen Anně.

Ze vzpomínání mě v tom snu vyrušilo vědomí, že se zastavil i můj pronásledovatel. Stejně jako já nedýchal, a i když já jsem měla pocit, že pokud si okamžitě nevzpomenu, jak se to dělá, bude to můj konec, on to nepotřeboval. Polil mě studený pot.

Byl všude a nikde; obklopoval mě černou mlhou zvráceného pobavení z mého strachu.

Stála jsem – s hlavou sklopenou – a snažila jsem se skrz zcuchanou clonu vlasů, padajících mi přes oči, zahlédnout něco, co by mi alespoň naznačilo, před čím nebo kým to vlastně utíkám. Snažila jsem se být nenápadná, věděla jsem, že pokud se odtud chci dostat, tak musím být. Zaťala jsem zuby a sevřela ruce v pěst. Dohnal mě a už si se mnou jen tak pohrával.

Ale nebyla bych to já, abych se tak snadno vzdala a nebojovala dál.

Jak bych jinak přežila?

I když mě moje okolí vnímalo jako křehkou a bezmocnou, i já měla své zbraně. Teď byl čas je použít.

Nenápadně jsem se rozhlédla, a když jsem na vlhké silnici na dohled neviděla nic, co by naznačovalo fyzickou přítomnost něčeho podezřelého, co nejrychleji jsem se rozeběhla.

Uběhla jsem téměř sto metrů a už jsem si začínala myslet, že to můj nepřítel vzdal nebo ho pronásledování přestalo bavit, když jsem narazila do tvrdé hradby kostí a svalů.

Podlomila se mi kolena a já konečně vykřikla…

Probudila jsem se a vyděšeně jsem lapala po dechu.

Často se mi zdávaly sny – na můj vkus až příliš často. Cítila jsem úlevu, že to pronásledování nebylo skutečné, ale zároveň jsem nemohla jen tak ignorovat varování svého podvědomí, jakkoli se mohlo zdát nesmyslné.

Posadila jsem se na posteli a zašátrala jsem po budíku. Ještě donedávna stával na nočním stolku, u pravé strany postele; ale nebyl tam, a nebyl tam ani ten noční stolek.

Rukou jsem se dotkla zdi. No jasně, je září, zase nový internát, proletělo mi zmateně hlavou. Odhrnula jsem si vlasy z očí. Vůbec jsem si ve své rozespalosti neuvědomila, že je všechno jinak.

Pevně jsem stiskla víčka a zapadla zpátky do polštářů.

Když jsem se na konci června, po skončení školního roku, vrátila domů, zjistila jsem, že už svůj starý domov nemám.

Táta s mámou se rozvedli a já zůstala s Annou – to je máma – sama.

V duchu jí tak říkám.

Vždycky pro mě bylo lehčí myslet na ni jako na Annu než jako na mámu. Míň se mi stýskalo, ale možná jsem si to jenom namlouvala.

Anna se v tátovi – Johnovi – doslova viděla. Kdyby stála na střeše mrakodrapu a on jí řekl skoč, byla jsem si jistá, že by skočila. Žila pro něj. Dýchala pro něj.

Já pro oba byla něco jako přívažek. Zklamání, že se nenarodil vytoužený syn.

Omyl, před kterým je třeba zavřít oči.

Samozřejmě že se o mě starali, co by řekli přátelé a známí, kdyby to nedělali? Ale pokud jsem zrovna byla doma a John nebo ona si mě všimli, on semkl nespokojeně rty, jako by říkal „vidíš, tak tohle je všechno, co jsi mi dokázala dát“, a ona se vždycky jen celá schoulila do sebe. V lepším případě se smutně usmála.

Tak moc se snažila být bezchybnou manželkou, že téměř zapomněla být také matkou. Nebylo divu, že jsme si nebyly blízké.

A teď jsme najednou zůstaly spolu samy – zbyly jsme si.

Nedokázala jsem si představit, jak to bude dál, ale Anna se snažila, a tak jsem se držela zpátky a snažila se taky.

Táta byl rozvodový právník bohatých. Vždycky vydělával spoustu peněz. Nechal Anně dům a mně řekl, že ve svých téměř devatenácti jsem už dost stará na to, abych se o sebe postarala sama, on už prý do mě investoval dost.

Pak už jsme ho neviděly, a přestože jsem se snažila na to nemyslet… bolelo to.

Jak jsem pochopila, obě nás vyměnil za mladší a reprezentativnější modely.

Sem, do Edinburghu, jsme se s Annou přestěhovaly teprve nedávno, lépe řečeno před týdnem. Po rozvodu nechtěla zůstat ve městě, ve kterém žil se svou novou rodinou.

Manželka a žena v domácnosti, to byla její kariéra. Za to se ale neplatí; nikdo vám nevydá potvrzení o délce praxe a už vůbec nenapíše doporučení pro dalšího „zaměstnavatele“.

Po tom, co jsme v Londýně narychlo prodaly starý dům, jsme si tady koupily menší domek ve slušné čtvrti. Byl až na jejím okraji a těsně sousedil s rozrůstající se průmyslovou zónou, nebyl proto tak drahý a mohly jsme si ho dovolit.

Ušetřily jsme také výdaje za auto, protože autobus nám stavěl skoro až u domu, a i když stěhování a zařizování nového domova spolklo dost peněz, zbylo nám ještě i na to, abych mohla chodit do soukromé školy, kam chodily děti právníků nebo lékařů.

V některých názorech si Anna překvapivě stála na svém, a jedním z nich bylo, že investice do vzdělání se vyplatí.

Naše finanční situace nebyla nijak skvělá, ale chtěla si najít práci; pak by to mělo být lepší.

Já jsem se měla snažit o co nejlepší známky, abych dosáhla na stýpko a mohla jít na univerzitu. I když jsem neměla zkušenosti s tím, jak se jakákoli práce shání, také jsem přemýšlela o práci. Třeba jen na pár hodin v týdnu, abych si vylepšila kapesné. Věděla jsem, že podobně pracuje spousta studentů, tak proč bych to nemohla zkusit já?

Otočila jsem hlavu a podívala jsem se oknem ven, do šedivého, kalného rána.

Byl čtvrtek prvního září, začínal můj poslední rok na střední škole a měl být o dost jiný než ty, na které jsem byla zvyklá.

Od svých šesti let jsem byla od září do začátku července v nějaké nové, podle otce zaručeně lepší internátní škole – někdy i část prázdnin, pokud se Anna s Johnem rozhodli „objevovat svět“.

Nebylo divu, že jsem byla při navazování přátelství opatrná.

Svému okolí jsem se zdála nesmělá a bezbranná, možná to tak i bylo, ale já si to nemyslela. Vždycky jsem v sobě cítila spodní tóny neznámé neprobuzené moci.

Často, většinou právě ve snech, už jsem byla blízko –jenom krůček od toho, abych ji vyvolala a pevně uchopila, ale vždycky mi znovu a znovu proklouzávala mezi prsty a já se budila zklamaná a nespokojená.

Stiskla jsem rty a přitáhla si peřinu blíž, až těsně ke krku. Pořád ještě jsem nevěděla, kolik je hodin, ale podle světla venku mohlo být něco po páté. Zavřela jsem oči a přikryla si je dlaní.

Byla jsem v neznámém městě, v novém domě a novém pokoji; zhluboka jsem se nadechla. Půjdu do nové školy, mezi neznámé lidi – úžasná kombinace. Vražedná. Otřásla jsem se.

A venku? Venku číhalo nebezpečí.

Cítila jsem ho za okny, v ranním mrholení. V obláčcích bílé mlhy, které nesměle upozorňovaly, že dnes možná nebude celý den jenom ošklivo. Bodalo mě do chodidel a špiček prstů; nutilo mě sebrat se a utéct.

Zamrkala jsem a snažila se probrat z polospánku. Co měly tyhle pocity znamenat? Promnula jsem si oči. Na jedno ráno toho bylo až dost. Bylo by lepší, kdybych znovu neusínala. Kdoví, co by mě ještě mohlo vyděsit.

Nervózní a vyplašená už jsem byla dost, rozhodla jsem se raději vstát a pokračovat ve vybalování krabic s věcmi, které jsem s sebou vláčela od internátu k internátu, i těch dalších, které Anna sbalila, když rozhodovala – sama, beze mě – o tom, co jsem nemohla postrádat z vybavení mého starého pokoje v londýnském domě.

Odhodila jsem přikrývku. Mohla tam nechat všechno!

Vstala jsem a zůstala jsem stát mezi všemi těmi krabicemi. Odtamtud… jsem nepotřebovala nic. Nikdy jsem tam nebyla doma.

To, co jsem potřebovala, když jsem ještě byla malá a… možná i teď, mi nebyli schopni a ochotni dát.

Zavrtěla jsem znechuceně hlavou, musela jsem polknout, abych se zbavila knedlíku v krku. Nálada na vybalování mě okamžitě přešla.

Neznala mě… jak mohla vědět, co potřebuju.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila a zahnala zbytečnou lítost a vztek. Budu se muset víc snažit.

Sprcha mi udělá líp než nějaké hloupé vybalování, to můžu provést kdykoli později. Popadla jsem růžovou osušku, která se povalovala od včerejšího večera na bílém proutěném křesílku pod oknem, a rozhlédla jsem se po svém novém „pokoji pro Barbíny“.

Byl neuvěřitelný. Vypadalo to, jako by si Anna ani nevšimla, že už jsem vyrostla.

Měla jsem ráda bílou, růžovou i bledě modrou, kterými pokoj doslova přetékal, ale přece jenom – už mi nebylo pět. Už v šesti jsem byla nucená dospět a ani v jednom z internátů to těmihle barvami zrovna nehýřilo. Spíš tmavě hnědou, modrou s malými záblesky bílé a luxusní zlaté.

Cítila jsem se divně.

Tohle bylo sladké a bylo toho moc.

Pokrčila jsem rameny, znechucená svojí zranitelností. Už dávno mi to přece mělo přestat vadit. Barvy v pokoji nejsou důležité. Zvyknu si – vždycky jsem si zvykla.

Nebude to nic nového. Nic, co bych už tisíckrát nezvládla.

Jo, horká sprcha to spraví.

* * *

Jak tenhle – teď už slunný – den začal, tak smolně také pokračoval.

V koupelně jsem se zdržela moc dlouho; v neoznačených krabicích jsem na sebe nemohla najít nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo školní uniformu; nestihla jsem se nasnídat a ujel mi autobus.

Když jsem konečně se zpožděním dorazila ke škole, zastavila jsem se na okraji silnice před ní.

Bylo opravdu krásně. Nebe zmodralo a ani pár bílých mráčků nemohlo tu pohodu pokazit.

Rozlehlá budova z šedého kamene se spoustou vysokých bílých oken, obehnaná černým plotem, ale moji důvěru nevzbuzovala.

Nikdy jste nemohli vědět, co vás v nové škole čeká.

Tak do toho. Tím, že tady budu postávat, stejně nic nezměním, říkala jsem si a pozorovala jsem své budoucí spolužáky, proudící na vyasfaltované nádvoří starobyle vypadající tepanou bránou.

Odhrnula jsem si vlasy z očí a ještě jednou jsem se rozhlédla. V bílé košili, s volně uvázanou tmavě zelenou kravatou a černých džínách jsem nijak nevybočovala z normálu. Alespoň tohle jsem zvládla, uklidňovala jsem se.

Většina lidí mířila tam, kam já, někteří se mezi sebou zdravili a pokřikovali na sebe a hodně jich – přece jenom zíralo.

Téměř každého pohltila atmosféra nového školního roku a jen pár jedinců bylo tak viditelně mimo kolektiv jako já.

Ještě jednou jsem si z obličeje odhrnula vlasy a znovu jsem si všimla, že na mě pár lidí zírá. Musela jsem to skousnout – byla jsem nová, a i když jsem to už zažila tolikrát, neměla jsem to ráda. Levou rukou jsem nervózně sevřela popruh batohu a se sklopenýma očima jsem vkročila do vozovky.

Nevšimla jsem si velkého černého auta, přijíždějícího z pravé strany. Ozvalo se kvílení brzd a batoh mi vypadl z ruky. Svět kolem mě se na chvíli zastavil, a až když okolí zjistilo, že se vlastně nic nestalo a jenom ta nová, zřejmě bláznivá holka způsobila rozruch, se zase rozeběhl.

Zatajila jsem dech. Nestačila jsem vnímat bouchnutí dveří od auta a pár nadávek.

Nevěnovala jsem jim pozornost, dokud mě za loket nepopadla silná ruka; slunce zastínila temná silueta.

„Nestalo se vám nic?“ Podrážděný, hluboký hlas, ten samý, který předtím nadával, mě omráčil!

Byl hebký jako samet, teplý… jako horká čokoláda.

„Čokoláda???“ Nějaký šílenec mě skoro srazí autem a já přemýšlím o čokoládě!

Zmateně jsem vzhlédla a rozmazaně zaregistrovala postavu vysokého muže. Zamrkala jsem a snažila jsem se zaostřit.

Byl oslnivý!!!

„Do háje,“ zamumlala jsem. Jenom mně se může stát, že se ztrapním tím, že skočím pod auto „muži roku“. Nejraději bych se neviděla.

Stál tam, v černém obleku, oči mu před sluncem chránily tmavé brýle.

Nedokázala jsem od něho odtrhnout pohled.

Husté, téměř černé vlasy se mu vlnily nad límcem bílé košile, široké rty měl semknuté v napjatém, zlostném výrazu. Rovný nos, vystouplé lícní kosti a ostře řezaná čelist s pevnou bradou.

Každým coulem rozzlobený aristokrat, pomyslela jsem si ironicky přes mlhu okouzlení.

„Nestalo se vám nic?“ opakoval netrpělivě svoji otázku a znovu tak vyřadil můj mozek z provozu.

„Ne… ne… nic mi není,“ vypravila jsem ze sebe. Najednou jsem si připadala jako idiot.

Koktající idiot – neschopný sám přejít silnici nebo dát dohromady souvislou myšlenku, natožpak větu.

Sklonila jsem hlavu a oči mi padly na vysypaný batoh.

„Do háje!“ sykla jsem znovu.

„Odvezu vás do nemocnice,“ ozval se ten člověk se super hlasem a já se konečně zmohla na tu správnou reakci.

„To nebude nutné,“ vydechla jsem, omámená jeho vzhledem i hlasem. Trochu se mi sice točila hlava, ale snažila jsem se nedat na sobě nic znát a udržet se na nohou.

Něco mě k němu přitahovalo, ale zároveň mě děsil.

Loket jako by mi svíraly rozpálené kleště. Držel mě dál.

Jeho přítomnost mě spoutávala víc a víc. Zachvěla jsem se a odtáhla jsem se.

Určitě jsem byla zelená jako sedma, ale instinktivně jsem chtěla být co nejdál od něho a od místa, kde se mi tohle přihodilo – od místa, kde jsem začala být středem pozornosti… opět, bohužel!

Pozornost nesnáším!

Vždycky zrudnu a začnu koktat – proto se snažím jakékoli pozornosti vyhnout.

V jedné z mých bývalých internátních škol mi kamarádky, teď už bohužel také bývalé, daly přezdívku Bambi. Štvalo mě to, ale nedalo se s tím nic moc dělat.

Zpoza ramene toho dokonalého chlápka se najednou vyklonil kluk mého věku se stejně světlými a vlnitými vlasy, jako mám já. Měl dokonce i stejně modré oči.

Mohli bychom tvrdit, že jsme dvojčata, a věřili by nám to, napadlo mě.

Vlastně byl dost hezký.

I o mně moje okolí soudilo, že jsem hezká, ale někdy mě to, jak vypadám, štvalo. S drobnější postavou a výškou necelých sto šedesát centimetrů jsem vypadala jako přerostlá panenka a lidé mě většinou ani nebrali vážně.

„Hele, ty jsi tady určitě nová, ještě jsem tě tu neviděl, a tebe bych si určitě všiml,“ žertoval.

„Jestli ti něco je, doprovodím tě. Ehm… tedy na ošetřovnu myslím!“ zaváhal a podíval se na mě najednou nejistě.

„Alex stejně nesnáší krev,“ ušklíbl se ironicky a palcem ukázal na tmavovlasého muže, stojícího těsně u nás.

„Neteče mi krev, opravdu se mi nic nestalo,“ hlesla jsem, ale zdálo se, že mě nikdo neposlouchá, rozhodně ne ti dva.

Přestože měl Alex snědou pleť, byl skoro stejně bledý jako já. Pustil mě, ale krásnou, velkou ruku svíral v pěst tak silně, až mu na ní bělaly klouby.

„To bude nejlepší, Filipe,“ vypravil ze sebe ztěžka.

Sehnul se a naházel moje rozsypané věci zpátky do batohu.

Za pár sekund mi ho tiskl do ztuhlých prstů.

Letmo se mě přitom dotkl, a přestože to byl jen okamžik, měla jsem pocit, jako by mě k sobě tím dotekem neodvolatelně připoutal. Přestala jsem být sama sebou, splynula jsem s ním… ocitla jsem se v cizím světě. Zachvěla jsem se.

Nezdálo se, že cítí to samé… a proč taky, bylo to hloupé.

Naopak se zdálo, že chce co nejrychleji zmizet.

Sáhl do kapsy a mezi ukazováčkem a prsteníčkem pravé ruky mi podal svoji navštívenku.

„Ještě jednou se omlouvám, slečno… Pokud by vám nebylo dobře nebo byste cokoli potřebovala, zavolejte mi na tohle číslo,“ řekl tlumeně, jako by z posledních sil přemáhal vztek. Nechtěla jsem svojí nepozorností nikoho vytočit, ale z něho vztek přímo sálal.

Rychle nám pokývl, nastoupil do auta a byl pryč.

Zakroutila jsem nevěřícně hlavou, a pořád ještě užaslá, zastrčila jsem ten malý papírek do kapsy.

„Hm…,“ zvedla jsem obočí.

Z mého zamyšlení mě vytrhl upovídaný blonďák.

„Jsi úplně bílá, opři se o mě, pomůžu ti,“ zavelel rozhodně a vzal mě kolem pasu.

Teprve když jsem to udělala, uvědomila jsem si, jak moc jeho pomoc potřebuju.

Dovedl mě k nejbližší lavičce a tam mě posadil. Vadilo mi, že jsem se tak sesypala, ale než jsem o tom stačila víc přemýšlet, zazvonilo a on musel do třídy, sotva jsem mu stačila poděkovat.

Chvíli jsem ještě zůstala sedět, a když jsem si byla jistá, že to zvládnu, vstala jsem a vydala jsem se hledat třídu, ve které podle rozvrhu, který jsem dostala při zápisu, už začala moje první hodina. Rezavě hnědými dveřmi hlavního vchodu jsem vešla do budovy a podle cedulí po ní začala pátrat. Potkala jsem školníka, a tak to nebylo tak strašné.

Při příchodu do třídy se na mě všichni otočili a profesor na chvíli přestal vykládat. Změřil si mě káravým pohledem. No, ten už mi tohle vyrušení nezapomene, pomyslela jsem si. Vycítila jsem negativní emoce.

„Promiňte, jsem tady nová a musela jsem ještě na studijní…,“ nedokoktala jsem ubohou výmluvu. Zarazil mě znechuceným mávnutím ruky a já rychle vklouzla do nejbližší volné lavice. Rozhlédla jsem se; nic zvláštního, lavice ve třech řadách, jen vpředu nad tabulí visely velké černé hodiny.

I tady mě lidé pozorovali a šeptali si o mně, ale snažila jsem se nevšímat si toho a dávat pozor. Bylo to těžké, myšlenkami jsem byla úplně někde jinde. Pořád jsem v duchu slyšela ten tichý hlas a před očima se mi objevoval obraz muže v tmavém obleku a černých brýlích, jak zatíná pěsti a couvá ode mě co nejdál; nebylo možné se ho zbavit. Ovíjel mě jako kouřový závoj a odděloval mě od reálného světa kolem.

Když konečně zazvonilo, ulevilo se mi, moje první hodina byla za mnou.

Celý den jsem jako ovce sledovala své nové spolužáky ze třídy do třídy.

Pomohlo mi to trochu zorientovat se v areálu školy – dozvěděla jsem se, kde je tělocvična, laboratoře, jídelna i ostatní třídy.

Ne že by to bylo něco platné, ještě pár dní tady budu bloudit. Můj orientační smysl na tom byl asi tak mizerně jako moje sebevědomí, tedy v podstatě nulový.

V duchu jsem nad tím pokrčila rameny. Každý má nějaký nedostatek.

Už jako malá jsem se s tím musela potýkat, byla jsem schopná ztratit se i na zahradě.

Za ty roky jsem se to ale naučila maskovat. Nechtěla jsem, aby si o mně moje okolí myslelo, že ze sebe dělám chudinku. I teď jsem doufala, že si toho tady nikdo nevšimne.

Podívala jsem se po lidech kolem sebe. Po třetí hodině už se jich za mnou moc neotáčelo, takže se zdálo, že docela splývám… zatím.

Rozhlédla jsem se po chodbě v přízemí, dlážděné starobylými tmavými dlaždicemi, a pevně jsem si k sobě jako štít přitiskla hromádku sešitů. Zatím jsem nevěděla, jestli se mi tady bude líbit, ale to, že jsem nevzbuzovala moc velkou pozornost, bylo dobré.

Zachvěla jsem se v podivné předtuše.

Ten jeden rok snad zvládnu, dodávala jsem si odvahy a přesvědčovala sama sebe.

Pomáhalo to jen trochu.

Po poslední hodině jsem si konečně vydechla. Nečekala jsem, že nás takhle zaměstnají hned první den. Teď už bylo pozdě odpoledne.

I když jsem si nebyla jistá, jestli o to někdo z mých nových spolužáků stál, rozloučila jsem se a zamířila k velké černé bráně, kterou jsem se sem dostala – nedala se přehlédnout.

Pak už zbývalo jen projít ulicí Viewforth, ve které škola stála, najít autobusovou zastávku a odjet správným směrem domů.

Pro někoho snadný úkol.

Zastávka tu sice byla jen jedna, ale autobusů z ní odjíždělo hned několik.

No, teď přijdou na řadu mé poznámky, neztrácela jsem hlavu.

Samozřejmě že jsem si zapsala číslo autobusu, kterým jsem přijela. Zapsala jsem si nejen číslo autobusu, ale i počet zastávek, kterými jsme projeli. I když jsem si byla celkem jistá, že naši ulici poznám, byla by sebevražda to neudělat. Mohla bych po městě bloudit i několik let a pořád hledat náš nový dům.

Ta představa mě trochu rozveselila.

Sáhla jsem do batohu pro notýsek s poznámkami a novou adresou, ale… nebyl tam!!! A chyběl také mobil a peněženka. Celý den jsem nic z toho nepotřebovala. Neobědvala jsem, protože jsem byla moc nervózní na to, abych jedla, a volat kamkoli jsem neměla důvod.

Při svých pobytech ve stále nových internátech jsem nenavázala žádná velká „přátelství až za hrob“.

Na chvíli jsem se ztratila ve svém vnitřním světě; ostatní dívky mě nikdy přímo neodmítaly, spíš jsem to byla já, kdo se jich stranil. V duchu jsem cítila, že jsem jiná než ony. Všechno pro mě mělo ještě jiný význam než jenom ten obyčejný, viditelný.

Někdy se stávalo, že jsem viděla duši tvorů, rostlin i kamenů kolem sebe. Zpočátku mě to děsilo.

Ještě jako malá jsem se s tím svěřila Anně. Ta se nejdřív kolem sebe vyděšeně rozhlédla a pak mi zakázala o tom s kýmkoli mluvit. Když jsem si o tom později chtěla popovídat alespoň s ní, odbyla mě, že nemá čas zabývat se takovými nesmysly, a tím to pro ni skončilo. Musela jsem se s tím vypořádat sama, bylo to jenom mé tajemství – dar i prokletí.

Když mě dnes málem porazilo to auto, viděla jsem to také.

Například ten kluk – Filip – měl duši bílou, až modrou…, světle modrou, stejnou jako jeho oči a dnešní nebe. Zato ten neznámý – Alex, prý soused, který ho svezl do školy, ji měl černou, temně černou a hustou jako noc. Neprohlédla jsem skrz ni. Lákala mě i děsila.

A přestože jsem ráno neviděla jeho oči, skryté za brýlemi, byla jsem si jistá, že jsou zlatozelené. Žhnuly z temnoty, která mě obklopila, plná strachu, zoufalství a samoty.

Zadržela jsem dech a zamrkala, abych svoje vidění zahnala.

„Nesmysly, jsou to samé nesmysly…,“ bručela jsem si pro sebe.

Ten muž přece nebyl zlý; i když ta nehoda nebyla jeho vina, měl o mě starost, dokonce mě chtěl odvézt do nemocnice. Kdyby byl zlý, takhle by se nechoval!

Ještě jednou jsem prohledala batoh, se stejným výsledkem.

Takovou smůlu můžu mít první den ve škole jenom já, pomyslela jsem si a chtělo se mi brečet.

Zaklonila jsem hlavu a zavřela jsem oči. Tím si nepomůžu, snažila jsem se zvládnout nával paniky. Nejdřív se musím podívat, jestli někde nemám nějaké peníze, rozhodla jsem se. Nervózně jsem prohrabala dno batohu a našla jsem pár drobných. Na autobus rozhodně stačit nebudou.

Stejně jsem ale musela začít od toho, kde vlastně bydlím. Finance budu řešit až pak.

Nejlepší bude vrátit se na studijní oddělení.

Když mě sem Anna přihlašovala, určitě musela do mých papírů uvést adresu i s telefonem domů, mohla bych jí odtamtud i zavolat, aby sedla na autobus a dojela pro mě.

Zeptám se tam, oddechla jsem si, že mám řešení.

Vrátila jsem se ke škole, ale brána, kterou jsem se ráno dostala do areálu, už byla zamčená.

Ani jsem si nevšimla, že zatímco jsem zmatkovala, uběhlo tolik času. Parkoviště se vyprázdnilo, a přestože bylo celý den jasno, teď byla obloha zatažená – šeřilo se. Ještě by mohlo začít pršet, otřásla jsem se a zalitovala, že jsem si ráno alespoň nevzala tmavě modrý školní svetr. Znovu jsem se zbytečně rozhlédla.

No jistě, jak jinak, určitě jsem jediná, která odtud jede autobusem.

Zklamaná a vystrašená jsem doklopýtala zpátky na zastávku. Okolní obchody už pomalu zavíraly. Měla bych do některého zajít a poprosit o peníze?

Co bych jim asi tak vykládala?

Že jsem se ztratila?

A kam bych pak jela?

Sevřel se mi žaludek. Nejsem žádný hrdina a v potemnělé ulici jsem se necítila dobře.

Rozhlédla jsem se a pomalu přešla na druhou stranu. Byla jsem v pořádném průšvihu. Nevěděla jsem ani, ze kterého směru jsem ráno přijela, a tak jsem se po opuštěném chodníku vydala hledat něco nebo někoho, kdo by mi mohl pomoct. Teď už bych byla vděčná i za policejní hlídku.

„Klid, to zvládneš,“ šeptala jsem si potichu.

ON

Původně jsem měl dnes ráno namířeno do kanceláře, ale vzal jsem s sebou do školy ještě kluka od sousedů, protože se mu na poslední chvíli rozbilo auto.

Byl zábavný a hmm…, hezky voněl, i když ne tak, aby se to nedalo zvládnout. Ostatně…, v noci jsem byl na lovu. Co taky jiného máte dělat, když nespíte – a to už několik tisíc let.

„Jak se dostaneš večer domů?“ zeptal jsem se přesto Filipa pro jistotu. Nechtěl bych na něho narazit, až půjdu v noci zase lovit, a on opravdu dobře voněl.

Sevřel jsem pevněji volant a stiskl rty.

„Máma mi slíbila, že až skončím, tak mě vyzvedne,“ oznámil mi vesele a uvelebil se beze strachu na vedlejším sedadle. Celou cestu mi pak vyprávěl, co dělal o prázdninách a jak probíhají jeho vztahy s děvčaty.

Nikdy mě nepřestala udivovat naivita a bezstarostnost, jakou lidé projevovali ve vztahu k mému druhu. I hloupá myš věděla, kdy se má schovat… lidé ne.

Byli tak důvěřiví a bezbranní a my o to nebezpečnější.

Přijeli jsme s Filipem ke škole a já chtěl zaparkovat za velkou bílou dodávkou, aby mohl vystoupit, když zpoza ní vyšla plavovlasá lidská dívka a vstoupila nám do cesty.

„Sakra…,“ zanadával jsem a prudce jsem zabrzdil. Nenarazil jsem do ní, ale přesto zakolísala.

Rychle jsem otevřel dveře, vyběhl ven a ještě jednou jsem zanadával, i když teď už kvůli něčemu úplně jinému.

Udiveně ke mně zvedla oči a já dostal přímý zásah.

Byla nádherná. Vylekaná, bledá, ale nádherná.

Vnímal jsem těch několik věčných vteřin. To, jak reagovala na moji blízkost, na to, jak jsem si ji prohlížel – zorničky neskutečně modrých očí se rozšířily, lehce pootevřela rty, jako by chtěla něco říct.

Na okamžik vypadala tak… bezbranně.

Nikdy jsem nic podobného nezažil, ale měl jsem pocit, že se otevřelo nebe a já padám výš a výš.

Jestli jsem někdy měl duši, právě jsem ji ztratil.

Udělal jsem krok dopředu a překonal tak nekonečnou vzdálenost jednoho metru, který mě od ní dělil. Až pozdě mi došlo, že to byla chyba – ucítil jsem ji.

Můj hlad se probudil.

Vztáhl jsem k ní ruku a chytil ji za loket, jako kdybych ji chtěl podepřít, ale ve skutečnosti jsem ji chtěl uchvátit pro sebe.

Měl jsem chuť ji zabít.

Ovládla mě touha po její krvi. Cítil jsem ji proudit pod tenkou kůží loketní jamky – tak neskutečně blízko!!!

Síla pokušení otřásla mým sebevědomím.

„Nestalo se vám nic?“ zeptal jsem se ztěžka.

Nepoznával jsem svůj hlas.

Když nijak nereagovala, zopakoval jsem svoji otázku.

„Nestalo se vám nic?“

„Ne…,“ vydechla.

„Odvezu vás do nemocnice,“ nabídl jsem jí; v ústech jsem cítil její krev.

Polekaně mě odmítla a provinile se kolem sebe rozhlížela. Zdálo se, že není ráda středem pozornosti, a na chvíli se středem pozornosti opravdu stala – my oba.

Příliš mnoho svědků, pomyslel jsem si a stáhl se.

Dostanu ji, prolétlo mi hlavou a přimhouřil jsem oči… později, ne teď a tady –, ale nelíbilo se mi, že musím čekat!

Zaplavil mě pocit ochromující nespokojenosti.

Potlačil jsem tiché zavrčení.

Nepatří sem, blesklo mi hlavou. Bojoval jsem sám se sebou, abych ji neodvlekl do auta a neodvezl pryč.

Byla jiná než ostatní.

Měla v sobě plachost tichého lesního tvora a ještě něco… skrytou, neznámou, neprobuzenou sílu, která mě mátla a přitahovala zároveň.

Znovu jsem k ní chtěl přistoupit, když se mezi nás vložil Filip.

Rozzuřilo mě to, ale ani já nestál o příliš velkou pozornost, a tak mi nezbylo nic jiného než nechat roli zachránce na něm. Zatínal jsem pěsti a cítil jsem vzrušené brnění po celém těle.

Mluvil s ní, něco jí říkal – nebyl jsem schopný vnímat co – už jsem se skoro neovládal! Věděl jsem, že musím pryč.

Pod koly auta jsem si ještě všiml vysypaného batohu a sehnul jsem se pro něj. Předstíral jsem, že sbírám její věci, ale než jsem jí batoh podal, schoval jsem do kapsy saka peněženku, mobilní telefon a notýsek. Nikdo to nemohl postřehnout.

Z lidského hlediska to nebylo zrovna čestné, já vím, ale chtěl jsem ji a každá informace o ní mě k tomu mohla přiblížit.

S přemáháním jsem vytáhl navštívenku s číslem telefonu; chovej se jako člověk, přesvědčoval jsem sám sebe a podal jí ji.

„Pokud by vám nebylo dobře nebo byste cokoli potřebovala, zavolejte mi na tohle číslo.“

S posledními zbytky sebeovládání jsem se otočil k odchodu; rychle jsem nasedl a vycouval jsem.

Ještě jsem zahlédl, jak ji Filip podepřel…, volant v mé ruce praskl.

Do práce jsem dnes už nemohl.

Zavolal jsem sekretářce a zrušil všechna jednání a schůzky na čtrnáct dní dopředu.

Snažila se protestovat, ale nedal jsem jí šanci. Musí si s tím nějak poradit. Platím ji dobře a kolegové, kteří převezmou na čas mé případy, také nepřijdou zkrátka – dobře to vědí.

Ovládlo mě vzrušení, chtěl jsem se soustředit jen a jen na lov, ale poprvé během své existence jsem zapochyboval o tom, kdo bude kořist.

Mohl jsem to být i já?

Zahnal jsem tuhle znepokojivou myšlenku a zajel s autem do servisu. Peníze byly – jako vždycky – nejjednodušší formou nátlaku. Na počkání mi vyměnili volant a já se konečně rozjel domů.

K tomu, abych se dostal z místa na místo, jsem nepotřeboval žádný dopravní prostředek. Sám jsem se pohyboval rychleji než jakýkoli živý tvor a zároveň jsem se dokázal silou své mysli přemisťovat z místa na místo. Jenomže to bylo vyčerpávající a ještě několik hodin poté jsem se cítil, jako by mě kus chyběl. Proto jsem tuhle svoji schopnost využíval jen v krajních případech.

Jakýkoli pocit slabosti jsem neměl rád – slabost byla nebezpečná a já žil příliš dlouho na to, abych byl bez nepřátel. Kdokoli toho mohl využít.

A také…, i když to někdy nebylo pohodlné, chtěl jsem co nejvíc splynout s okolím, nevyčnívat. Nikdy jsem neměl ve zvyku na sebe upozorňovat, nebylo by dobré, kdyby každý věděl, kde mě hledat.

Jenomže někteří hosté nečekali na pozvání.

Ucítil jsem ho hned po příjezdu.

Zalila mě vlna vzteku. Nikdo mě nebude rušit, ani ty, bratře, pomyslel jsem si.

Už hrozně dlouho – možná ještě nikdy – jsem nikoho tak nechtěl jako ji.

I když jsem to nepotřeboval, se sklopenou hlavou jsem se zhluboka nadechl a snažil jsem se ovládnout své emoce.

Sven se mi stal bratrem před necelými třemi stoletími, kdy jsme spolu bojovali v jedné z válek o lovecká území mezi upíry. Lidé si tohle období spojují s velkými epidemiemi moru v Evropě. Mor, zakroutil jsem hlavou a pousmál se. Jak směšné!

Byl to masakr.

Ve vražedných bitvách jsme si navzájem kryli záda a já začal mít toho světlovlasého hromotluka rád. Jeho schopnosti a zkušenosti se mým ani zdaleka nevyrovnaly, ale byl čestný, přímý a statečný. Měl vlastnosti, kterých jsem si vážil, i když…, byl jsem já sám takový? Přiznám se, že ne. K životu upíra se to jaksi nehodí. Přesto, nebo možná právě proto mezi námi vzniklo zvláštní pouto.

Zavrčel jsem. Znovu mě ovládla vlna vzteku. Jediným kopnutím jsem vylomil vstupní dveře, které se i se zárubněmi s rachotem roztříštily o mramorovou podlahu vstupní haly.

„A pak se říká, že dubové dveře vydrží všechno,“ ozvalo se ironicky z křesla, stojícího v temném koutě místnosti. I když mě ta slova měla ještě víc naštvat, začal jsem se pomalu uklidňovat. Můj mladší bratříček si hrál na vychovatele a snažil se na mě uplatňovat svoje zvláštní schopnosti. Je opravdu hodný, pomyslel jsem si. Jako člověk musel být skoro světec, pořád pomáhá ostatním, nevěřícně jsem zakroutil hlavou.

Zvedl jsem ruce dlaněmi proti němu; nemusel jsem to dělat, stačilo by se podívat, všechny své schopnosti ovládám myslí, ale takhle to vypadalo efektněji, něco jako lidské čáry, máry, fuk.

Sven heknul bolestí.

„No, to je mi ale přivítání. Já se tě snažím uklidnit, když zuříš jako medvědí máma, a ty se mi odvděčíš ránou do žaludku,“ stěžoval si.

Uchechtl jsem se. „Vítej, bratře,“ srdečně jsem Svena objal a přemýšlel jsem, proč přijel.

Viděli jsme se poměrně nedávno, před necelým rokem, takže to, že se tu dnes zastavil, nebylo jen tak.

Něco se dělo; bylo mi jasné, že bude něco chtít, ale měl smůlu – přišel v nepravý čas – chtěl jsem se soustředit na lov té dívky.

Z mého pohledu směšné a nepodstatné šarvátky a války mezi upíry mě zrovna teď nezajímaly.

Pokud se navzájem ničili a jejich řady prořídly, za několik století se zase přirozenou cestou obnovily, vždycky to tak bylo. Nebylo co řešit, neměl jsem zájem.

Abych řekl pravdu, podivnou existenci upírů přežívajících na zvířecí krvi, k jejichž skupině Sven patřil, jsem dost dobře nechápal.

Nežil jsem jako oni a teď jsem jim prostě nechtěl pomáhat.

To, proč Sven přišel, jsem si mohl přečíst v jeho mysli, ale schválně jsem ho nechal, aby mi sám řekl, co chce. Jen ať se trochu zapotí. Ještě jednou jsem se zasmál. Normálně neměl rád, když jsem mu četl myšlenky, ale dneska by to bral.

„Tak co se děje, Svene?“

„Vladan nás napadl,“ zamumlal.

Bezděčně jsem se napjal a on to samozřejmě vycítil. Tázavě jsem se na něho podíval a pohledem jsem ho mlčky vyzval, aby pokračoval.

Nevydržel to a vyrazil ze sebe rozzlobeně: „Chce zpátky Eriku!“

Sven Eriku velmi miloval…, opět něco, co jsem nechápal.

Než se rozhodla pro jiný druh potravy a jiný způsob života, byla nějaký čas Vladanovou družkou. Odešla od něj a už se neohlédla a jeho to dodnes užíralo.

„Hmm…, tak tvoji krásnou Eriku,“ zdůraznil jsem úmyslně slovo „tvoji“ a posměšně jsem zvedl obočí. S hraným nezájmem jsem hodil na stůl vedle zničených vchodových dveří klíčky od auta. „Dej mu ji a máš pokoj, takových upírek je všude kolem spousta,“ provokoval jsem dál a Sven nezklamal.

V mžiku mě držel pod krkem a drtil mi krční obratle o stěnu mezi vstupní halou a obývacím pokojem; dlouho nevydržela a oba jsme se váleli v prachu a suti na podlaze.

Prudkým kopnutím jsem ho od sebe odhodil a zároveň jsem se znovu postavil.

Vladan…, pomyslel jsem si znechuceně a oprašoval se.

Vždycky měl ze mě strach. Bál se, že přijde o svůj pomyslný trůn, přestože ten existoval jen v jeho choré mysli.

Přitom sám nebyl ničím výjimečný, téměř nic neuměl, jen možná manipulovat s lidmi, vlastně s upíry.

Bez pověstné ochranky neudělal mimo svůj hrad v horách na Urale ani krok a i v něm ho jeho věrní neustále hlídali. Bál se už jenom legendy o mně.

Všude se o mně potichu mluvilo, ale téměř nikdo jistě nevěděl, jestli existuju. Jen Vladan a pak Sven měli v téhle otázce jasno. I když pohnutky každého z nich byly jiné, ani jeden o tom nemluvil.

Sven už se také sebral, obrátil se rozčileně k oknu a zadíval se ven, ramena strnulá.

Po chvíli se ke mně váhavě otočil, ruce sevřené v pěst měl vražené hluboko do kapes, aby zakryl své napětí.

„Vladan nejdřív poslal pro Eriku dva ze své ochranky, dovedeš si představit, jak nás to vytočilo. Samozřejmě že s nimi odmítla jít, a když se opovážili a chtěli ji odvést násilím…,“ zaváhal. „Roztrhal jsem je na kusy,“ zuřivě zamumlal se sklopenou hlavou.

„Vladan se pak před několika dny pokusil proti nám otevřeně vystoupit. Dozvěděli jsme se o jeho plánech včas a s pomocí čarodějů se nám ho podařilo odrazit. Tentokrát jsme to zvládli, nečekal, že budeme tak silní, ale příště… Budou lépe připraveni a nás je jen deset. Čarodějové se bojí a už nechtějí bojovat,“ vzdychl si. „Nejsem si jist, jestli to podruhé bez pomoci…,“ nedořekl větu a odmlčel se.

Vyndal ruce z kapes, rozevřel je a znovu sevřel.

„Vlastně jsem si jistý, že bez tvé pomoci to nezvládneme!“ vydechl a s nadějí se na mě podíval.

Vztek se zase vrátil.

„Ne,“ zavrčel jsem. „Ty víš, že do sporů mezi upíry se nemíchám, tedy pokud se zrovna nenudím. A teď se nenudím,“ vyštěkl jsem popuzeně.

Abych svoje odmítnutí odlehčil, zvedl jsem obočí a usmál se na něho.

„Teď právě lovím! Jsem na lovu,“ zdůraznil jsem a přešel jsem ke schodům do patra.

„Na lovu?“ Na chvíli přemohla Svena zvědavost a on zapomněl na své trápení. „Ale člověk to asi nebude, to by pro tebe bylo moc jednoduché, která chudinka upírka ti padla do oka tentokrát?“ Ušklíbl se a nesouhlasně zakroutil hlavou. Znal mě, věděl, že mé vztahy nikdy neměly dlouhé trvání a zřídkakdy dobré konce.

„Žádná chudinka upírka, ale chudinka lidská dívka.“ Přimhouřil jsem oči. „Kdybys ji viděl a cítil…, za celý život mi nikdo tak nevoněl jako ona, a ještě k tomu je nádherná.“

Schválně jsem Svena dráždil a chvíli to vypadalo, že se chytil. Trochu se usmál, opřel se zdánlivě nedbale o stůl, u kterého stál, ale ruce zkřížené na prsou ho prozradily. Byl pořád napjatý.

Vážně na mě pohlédl.

„Ještě jednou tě žádám… a prosím, rozmysli si svou odpověď. Pomůžeš nám?“

„Tak ty žádáš…?“ Nebezpečně jsem zavrčel a začal jsem kolem něho kroužit. „Jak se opovažuješ!“ zastavil jsem se, se zuby těsně u jeho hrdla.

Necouvl…, jen přimhouřil oči a zamumlal: „Paříž, čtvrtého ledna 1842.“

Strnul jsem. Moc dobře jsem věděl, na co naráží.

Přestal jsem si dávat pozor a poslouchal jsem ho. Myslel na to, že tenkrát jednou, jednou jedinkrát, zachránil můj upíří život.

„Já ti ten tvůj zachránil tisíckrát,“ vyštěkl jsem a hned jsem uslyšel odpověď beze slov.

Vážně se na mě podíval. „Ale já ti neslíbil, že za to můžu žádat cokoli, cokoli budu chtít…, až to budu chtít. Třeba bych teď mohl chtít tu dívku…,“ pomyslel si.

To přehnal.

„Ne!“

Zaútočil jsem. Srazil jsem ho k zemi a s vyceněnými zuby jsem syčel. „A třeba bych tě teď já mohl odměnit za tvoji drzost.“

V té chvíli si vybavil vyděšenou tvář Eriky; to zabralo, ucukl jsem.

„Chápeš už…?“ zašeptal.

Pustil jsem ho a odskočil jsem od něj, jako bych se spálil. Otočil jsem se, nemohl jsem se teď na něj dívat, nesnesl jsem to. Nebylo to tak, ale měl jsem pocit, jako by mě zradil. Využil mé slabosti a… Zděsil jsem se.

Poznal jsem ji dnes ráno, a už je mojí slabostí?!

Sotva na ni pomyslím, okamžitě cítím neodolatelnou vůni její krve, na druhé straně nesnesu, aby jí kdokoli ublížil, ani já sám ne.

„Budeš mít, co chceš,“ procedil jsem skrz stisknuté zuby.

Stál proti mně se sklopenou hlavou, ruce v bok. Podíval se mi do očí a pokývl. „Díky,“ přečetl jsem si.

Ostražitě mě pozoroval. „Přátelé?“ zeptal se ještě.

Najednou byla má zlost pryč. Zase si hraje, ušklíbl jsem se pro sebe. Na chvíli jsem sice zaváhal, ale pak jsem ho objal a poplácal po zádech. „Přátelé,“ řekl jsem a jedním dechem jsem dodal: „Možná je na čase porušit pár zásad.“

Odvedl jsem ho do patra, přízemí teď nebudu moct nějaký čas používat, alespoň dokud nezavolám stavební a úklidovou četu.

Jako už tolikrát předtím jsme začali probírat celou situaci a dávat dohromady všechno, co jsme věděli. Vypracovali jsme podrobnou strategii s několika variantami útoku a obrany, podle toho, jak se boj vyvine. Zabralo nám to celý den, ale když jsme skončili, byl jsem nabitý energií a pocítil jsem… hlad!!!

V tu chvíli jsem už nemohl čekat, musel jsem za ní. Nechal jsem Svena, aby se zabavil sám, a vyrazil jsem.

LILY

I když jsem vlastně nevěděla, kam jdu, pospíchala jsem.

Dostala jsem se až na roh bloku domů, které lemovaly silnici na druhé straně ulice, naproti zastávce. Dál už byla vidět jen vysoká šedá zeď. Chtěla jsem přejít křižovatku a přes tísnivý pocit, že tohle není ta správná cesta, pokračovat dál, ale jak jsem se ze zvyku rozhlédla, všimla jsem si v ulici napravo blikat žlutý nápis „Papilio“ a pod ním menšími písmeny „Italian restaurant“.

Na chvilku jsem zaváhala, ale nekončící šedá zeď rozhodla.

Ten blikající nápis mi vlastně udělal ohromnou radost – skoro jsem k němu doběhla. Byla to malá hospoda, nebo spíš bar, nebyla jsem si jistá.

Ve svém až doposud internátem dost sešněrovaném životě jsem neměla moc příležitostí navštívit podobná místa, takže jsem byla nedůvěřivá i zvědavá zároveň.

Zhluboka jsem se nadechla a vzala jsem za kliku; proti mně se vyvalila vlna horkého vzduchu. Překvapivě velká místnost byla skoro prázdná.

Zůstala jsem zaraženě stát u dveří, ale nikdo si mě nevšímal, a tak jsem se propletla až k baru, který lemoval celou polovinu zdi nalevo; za ním se místnost lomila a za rohem jsem zahlédla dva kulečníkové stoly, ale bylo jich tam možná víc.

U baru stála řada vysokých kovových židliček s okrově žlutými sedátky; stejnou barvu měla i zeď za barem.

Došla jsem až k nim, a když jsem si vylezla na jednu z nich, barman zvedl hlavu od čištění sklenic.

„Dáte si džus? Mladistvým nenalejváme,“ informoval mě bez zájmu.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Vy jste majitel?“ zeptala jsem se, a když neodpovídal, zkoušela jsem to dál. „Nebo vedoucí…?“

Pořád nic neříkal, jenom strčil do dveří za sebou a zavolal: „Tony, hledá tě tady nějaká školačka,“ a ušklíbl se.

Chtěla jsem mu říct, že už mi bylo osmnáct, ale než jsem to stačila vyslovit, ze dveří se vykolébal menší, obtloustlý muž a drze si mě prohlížel. Vůbec to nebylo příjemné. Byla jsem hrozně nervózní; teprve náraz kulečníkových koulí o sebe mi připomněl, kde jsem.

„Dobrý večer,“ pozdravila jsem. Pokývl mi a zůstal vyčkávavě stát.

„Chtěla jsem…,“ zachraptěla jsem a musela si odkašlat.

Nesnažil se mi to nijak ulehčit, opřel se o pult – vychutnával si mě.

„Chtěla jsem se zeptat, jestli neopotřebujete někoho na výpomoc… v kuchyni.“ Pořád nic neříkal, a tak jsem pokračovala dál.

„Mýt nádobí a podobně…,“ upřesnila jsem do ztracena. Byla jsem nejistá. Tohle nebyl svět, který jsem znala. Ten můj byl možná šedivý a nudný, většinou i smutný, ale byl bezpečný. Tenhle byl temný, dýchal horkem zla a ještě něčím jiným, co jsem nedokázala rozeznat. Moje nesmělé podvědomí, které se až doposud ozývalo jen občas slabým šeptem, na mě teď doslova křičelo – uteč, seber se a uteč!

Slezla jsem ze stoličky a ustoupila o krok směrem ke dveřím.

Možná bych měla…?

Jmenovalo se to tady sice Papilio, ale jako neškodný motýl mi tu nikdo nepřipadal. Tlusťoch asi poznal, na co myslím, mlsně se ušklíbl a konečně odpověděl.

„No, nedá se říct, že by nebylo potřeba v kuchyni trochu uklidit, viď, Bene,“ kývl na barmana, jako by do toho měl co mluvit. Ten jen lhostejně pokrčil rameny a dál mě přehlížel.

„Dobrá, jestli chceš, děvče, můžeš ukázat, co umíš.“ Kývl utěrkou směrem ke dveřím, ze kterých vyšel.

Proč mi to připadalo tak nebezpečné?

Hloupost, okřikla jsem se. Je tady spousta lidí, co by se mi mohlo stát?

Sundala jsem si batoh z ramene a prošla dveřmi za ním.

Kuchyň byla malá, dobře osvětlená místnost, plná pachů z přepáleného tuku a mastnoty.

„Pověs si ho tady,“ ukázal muž na věšák z plastu, přišroubovaný k tenké dřevěné stěně, a zároveň mi podal velikou černou zástěru; alespoň ta vypadala, že je čistá.

Sundala jsem si svetr, zavázala si ji kolem krku a utáhla šňůrku kolem pasu. Bude to dobré, ujišťovala jsem sama sebe a vyhrnula si rukávy košile.

„Jmenuju se Tony,“ představil se zbytečně, už jsem přece věděla, jak se jmenuje. Podával mi velké žluté gumové rukavice a čekal. Několik vteřin trvalo, než mi došlo, že chce vědět, jak se jmenuju já.

„Já jsem Lily,“ vzala jsem si rukavice a podala mu ruku. Nebyl to dobrý nápad.

Nejdřív trochu zaváhal, ale pak po ní chňapl a velká měkká dlaň sevřela moji, až jsem skoro vypískla. Chtěl mě vyděsit, líbilo se mu, že se bojím.

Když mě konečně pustil, ukázal na dřez plný talířů a pánví.

„Sklenice si Ben myje sám, o ty se starat nemusíš. Ben – je náš barman,“ dodal zbytečně na vysvětlenou. Byla jsem vyděšená, ne slabomyslná. Jméno barmana jsem si pamatovala.

Pokývla jsem a čekala, až odejde a nechá mě samotnou. Ani jsem se nezeptala na plat, ale Tony mi to sám připomněl.

„Dostaneš čtyři libry za hodinu,“ podíval se po mně, jestli s tím souhlasím.

Asi to bylo málo a čekal, jestli se s ním nebudu dohadovat, ale pro mě bylo teď nejdůležitější, jestli vůbec nějaké peníze dostanu a kdy.

„Dobře, ale dostanu je vždycky hned po práci,“ dodala jsem si konečně odvahy a celkem plynule mu odpověděla.

„A taky…, dneska se nemůžu dlouho zdržet. Máma čeká, že se vrátím dřív.“

S tím, že Anna vůbec neví, kde jsem, jsem se mu nechlubila. Možná už mě hledá? Vyrušilo mě Tony souhlasné zafunění. Otočil se a váhavě se vrátil zpátky do lokálu. Nechtělo se mu.

Na nic jsem nečekala a pustila se do nádobí.

O dvě hodiny později jsem byla hotová.

Nádobí se jen lesklo, zato já byla zpocená a upatlaná. Utřela jsem si ruce do poslední čisté utěrky, sundala si zástěru a podívala se na sebe. Nebylo to tak hrozné, až na pár vlhkých skvrn jsem dopadla docela dobře. Svetr s kravatou jsem strčila do batohu a byla jsem připravená vyrazit.

Tonyho jsem celou dobu, co jsem pracovala, viděla vždycky jenom letmo, když si pro něco přišel. Kontroloval, jestli pracuju, ale jinak mě nechal být.

Zaváhala jsem. Za dveřmi do baru postupně sílil hluk, jak se do hospody trousili noví a noví zákazníci, a teď už to tam doslova hučelo.

Nechtělo se mi mezi ně, jenomže… jiný východ odtud nebyl a taky jsem potřebovala svoji dnešní výplatu. Jestli přijdu i zítra, jsem ještě nevěděla, ale to jsem nehodlala Tonymu vykládat.

Když jsem konečně otevřela dveře, dělící mě od hlučné místnosti plné popíjejících chlapů, hukot kolem barového pultu na chvíli utichl, než ho vystřídalo pískání a pár chlípných narážek.

„Tony, ani ses nám nepochlubil, že tady máš takový poklad,“ hulákal vousatý chlap s potetovaným zápěstím. V jedné ruce držel sklenici piva a v druhé cigaretu.

Překvapivě hbitě se sesunul z barové stoličky a razil si k nám cestu.

„Nemusíš taky vědět všechno,“ odbyl ho můj nový šéf nevrle a podával mi osm liber. Zdálo se, že ani jemu se tahle vlna pozornosti nelíbí.

Vzala jsem si peníze a zastrčila je do kapsy. Chystala jsem se vyhnout vousatému dotěrovi a co nejrychleji vypadnout, ale nebylo to tak jednoduché. Bylo plno a muži stojící okolo mě k němu s pochechtáváním schválně přistrčili blíž. Položil si sklenici na bar a sáhl po mně. Naštěstí v tu chvíli nečekaně zasáhl Tony a postavil se mezi nás. Sotva jsem dýchala, srdce jsem měla až v krku a hučelo mi v uších; nevěřícně jsem vnímala zmatek kolem sebe.

„Hele, Sethe, uklidni se a dej jí pokoj. Je tady nová, nechci ji vyplašit. Když se budete slušně chovat, chlapi, možná ji sem mezi vás občas pustím, aby vystřídala Bena.“

Místnost kolem nás se naplnila souhlasnými výkřiky, ale bylo znát, že Seth není spokojený. Sáhl sice zase po své sklenici a vrátil se na místo, ale nespustil ze mě oči.

Cítila jsem, že jsem v ještě větším průšvihu než před pár hodinami, a cítila jsem ještě něco… Naše pověrčivá hospodyně Martha, kterou jsme měli ve starém londýnském domě, by asi řekla, že na mě sáhla smrt. Vlasy vzadu na krku se mi zježily a já se s nepříjemným pocitem, že mě sleduje ještě někdo další, ohlédla. Až na pár celkem neškodně vyhlížejících mužů středního věku jsem ale neviděla nic zvláštního a ten nepříjemný pocit se vytratil. Vydechla jsem a už bez problémů jsem se propletla mezi zákazníky.

Když za mnou zapadly dveře, ulevilo se mi. Bylo sice něco po sedmé, ale šero se neúprosně rychle měnilo v tmu a u okraje silnice začalo blikat pár osamělých lamp. Na můj vkus jich bylo málo a stály příliš daleko od sebe. Nasadila jsem tempo a co nejrychleji, i když pořád tak, aby to nevypadalo jako útěk, jsem spěchala ke křižovatce.

Chtěla jsem se vrátit k autobusové zastávce, nasednout do prvního autobusu, který kolem pojede, a jakmile se dostanu do centra města, poohlédnout se po policejní hlídce. Nebudu si už hrát na hrdinu. Všechno jim vyklopím – snad mi pomohou dostat se bezpečně domů.

Zamrkala jsem a posunula si batoh na rameni. Kdyby byl dneska pátek, vůbec by mi to nevadilo. Při představě zítřejší cesty do školy a hlavně odpolední cesty domů se mi zvedl žaludek. Jednu věc jsem ale věděla určitě. Do baru k Tonymu už mě nikdo nedostane.

Najednou jsem strnula – dnešním průšvihům ještě nebyl konec. Uslyšela jsem bouchnutí dveří a ulicí se rozeznělo dunění rychlých mužských kroků. Došlo mi, že mám společnost, a rozeběhla jsem se. Nemusela jsem se ohlížet, abych věděla, že se můj pronásledovatel rozeběhl také, brzy jsem těsně za zády slyšela jeho dech. Chtělo se mi křičet strachy.

Doběhla jsem ke křižovatce, která protínala ulici vedoucí kolem mé nové školy. Už jsem si myslela, že mě chytí, když u okraje chodníku tiše přibrzdilo velké černé auto – známé černé auto.

Kroky za mnou utichly, a když jsem se ohlédla, nikoho jsem neviděla. Ale byl tam. Věděla jsem to! Ten, kdo mě pronásledoval, se skrýval v temných stínech a čekal, co bude dál.

Okénko na straně řidiče se s tichým zašustěním téměř celé sesunulo dolů a sametový hlas z dnešního rána mě zašimral vzadu na patře.

„Dobrý večer,“ pozdravil a na chvíli ztichl, jako by nevěděl, jak dál.

Přes nebezpečí číhající mi za zády jsem instinktivně o krok ustoupila a snažila jsem se popadnout dech.

„Měl jsem dojem, že jsem byl domluvený s Filipem, že ho dneska odpoledne vyzvednu, ale asi už je dost pozdě…“

Vzpomněla jsem si na blonďáka z dnešního rána. Pokývla jsem a roztřesenými prsty jsem si zastrčila rozcuchané prameny vlasů za ucho.

„Ten už určitě odjel,“ dostala jsem ze sebe s obtížemi.

Byla to nesmyslná debata, každému muselo být jasné, že škola už dávno skončila. Nemohl doopravdy čekat, že tady toho kluka ještě najde, tak co tady dělá? Byla jsem podezíravá a v tu chvíli mi blesklo hlavou – že přijel kvůli mně.

Jak ale mohl vědět, kde jsem a že mám potíže? Za mnou se ozvalo přidušené zakašlání a má podezření odsunul stranou obyčejný pud sebezáchovy. Neviditelná ruka strachu mě přistrčila blíž ke dveřím, ohlédla jsem se – jsem v pasti, bleskla mi hlavou prchavá myšlenka.

„A co vy? Jak to, že jste ještě tady? Zdržela jste se?“ Clonou děsu, který se mě chystal zahltit, pronikly jednoduché otázky.

Zachvěla jsem se. Ovanul mě nepříjemný pocit chladu a znovu jsem se ohlédla. Nemohla jsem si pomoct, ale cítila jsem se jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Okolo mě se plížilo zlo. Tušila jsem ho už ráno, ale jak jsem měla komukoli říct něco o svých pocitech, když jsem jim nevěřila ani já sama?

Tak… teď to mám, říkala jsem si. Stiskla jsem rty. Měla jsem co dělat, abych se nerozbrečela.

Začínala jsem se dusit strachy. Co bude dál?

Zvedla jsem hlavu od špiček bot a zadívala jsem se na muže uvnitř auta – doslova jsem zkoprněla.

Uhádla jsem to, měl zlatožluté oči – žhnoucí, zlatožluté oči!

Nedokázala jsem se od nich odtrhnout, ale místo abych se ještě víc bála, najednou jsem se uklidnila.

Neublíží mi.

Potlačila jsem ulehčené vydechnutí.

„Já…, vlastně ano, zdržela… a taky jsem se tak trochu ztratila,“ musela jsem s pravdou ven. „Teprve nedávno jsem se sem přistěhovala, moc to tu neznám…“

To byla jasná výmluva, ale jen se pousmál.

„Někde jsem nechala notýsek s adresou. Nenapadlo mě se ji naučit.“ Určitě jsem se právě zčervenala.

Bude si myslet, že jsem úplná blbka, ale když už to bylo venku, pokračovala jsem: „A taky peněženku a mobil s telefonním číslem domů, takže teď nevím, kde bydlím ani jak se tam dostanu.“

O tom, že jsem si právě alespoň vydělala na autobus, jsem se nezmínila.

Přešlápla jsem z nohy na nohu a sevřela jsem popruh batohu. Dopadla na mě únava.

Muž v autě mlčel, nevěděla jsem, jestli čeká na pokračování.

Měla bych ho upozornit na svého pronásledovatele, číhajícího někde v temné uličce, a poprosit ho o pomoc? Nebo jsem se s ním měla rozloučit a čelit hrozbě sama? Zadívala jsem se směrem k autobusové zastávce.

Kdyby se alespoň objevil nějaký autobus. Rozloučila bych se a snad by se mi podařilo k němu doběhnout, než by mě ten muž vzadu dohnal; ale sama jsem tomu nevěřila.

Byla jsem vyčerpaná, měla jsem strach a byla mi zima.

Cítila jsem, že ještě chvíli a opravdu se rozbrečím.

Pár vteřin bylo nepříjemné ticho, ale pak cvakla klika a Filipův soused pootevřel dveře u spolujezdce.

„Nastupte si, svezu vás. Něco vymyslíme.“

Neznělo to nijak nadšeně.

Nevypadal jako ochránce bezbranných a nevinných. Přímo z něj čišelo přesvědčení, že se má každý starat sám o sebe, ale co mu asi tak zbývalo…

Na druhou stranu…, co zbývalo mně?

I když jsem věděla, že se nemám bavit s cizími lidmi a už vůbec bych neměla nastupovat k neznámým mužům do auta, jinou možnost, jak se odsud dostat, jsem neměla.

Obešla jsem auto.

Ještě na jedno nadechnutí jsem zaváhala, ale pak jsem otevřela dveře a vyškrábala se na sedadlo. Skoro jsem cítila, jak se muž vedle mě musí ovládat.

Byl netrpělivý a zdálo se, že to, že mě má odvézt, je pro něho skoro stejně nepříjemné jako pro mě. Moje předchozí bláhové přesvědčení, že přijel kvůli mně, se mi teď zdálo směšné.

„Dneska ráno se vám vysypal batoh, možná jsem si těch věcí nevšiml, když jsem ho sbíral,“ poznamenal a natáhl se, aby mi zapnul pás.

Nechala jsem ho.

To, jak se o mě staral, mě ještě víc vyvedlo z rovnováhy a chvilku mi trvalo, než mi došlo, co myslí.

Ztracené věci – jasně, to vypadalo pravděpodobně. Byla jsem dost mimo na to, abych si jich nevšimla.

Než jsem stačila něco nesmyslného plácnout a ještě víc se znemožnit, začal zase mluvit.

„Ještě jsem se nepředstavil. Jmenuju se Alexander Tarakis – Alex…, ale možná už jste si přečetla navštívenku, co jsem vám dal.“ Podával mi ruku.

„Ano,“ kývla jsem a podala mu svou. Dneska to bylo podruhé, co ji někdo sevřel.

„Já jsem Lily, Liliana Westová.“

Zdálo se mi, jako by mě nechtěl pustit, ale nakonec to přece jenom udělal a odvrátil se.

„Kousek couvnu a podíváme se, jestli u chodníku něco nezůstalo.“

Nadjel si tak, aby byl metr od obrubníku, a rychle začal couvat. Řídila jsem docela dobře, ale tohle bych nesvedla.

Nejistě jsem se ohlédla, když během chvilky zastavil přesně v místě mé dnešní nehody.

Pohybem ruky mě zadržel, abych nevystupovala.

„Seďte. Podívám se, jestli něco nenajdu,“ samozřejmě předpokládal, že ho poslechnu, a já poslechla.

Vyskočil z auta a začal se rozhlížet kolem. Nejdřív se zdálo, že nic nevidí, ale pak se sehnul a vzápětí mi podával zaprášenou hromádku věcí.

Vždyť jsem tudy dnes odpoledne šla! Jsem opravdu tak nemožná, že jsem si jich nevšimla?

„Děkuju…,“ vykoktala jsem otřeseně.

Peněženka byla v pořádku, dokonce v ní nic nechybělo, i notýsek stačilo jen očistit, ale mobil byl nepoužitelný. Zmáčkla jsem tlačítko pro rychlou volbu, chtěla jsem zavolat Anně, ale rozsypal se mi v dlani.

Co teď? Podívala jsem se ke křižovatce, odkud jsme sem zacouvali, a uviděla jsem mužskou postavu. Vykročila k nám. Ten člověk se dokonce rozeběhl.

„Rychle, nastupte si, ten muž mě pronásledoval,“ snažila jsem se přesvědčit Alexe.

On se ale napřímil a já uslyšela tiché, výhružné zamručení.

Opravdu zamručel.

Stiskla jsem rty a celá jsem se napjala. On se možná nebál, ale já ano. Už jsem rozeznávala muže, který se k nám blížil – byl to Seth.

Zastavil kousek od auta.

„Zůstaňte, kde jste!“

Můj nedobrovolný ochránce zabouchl až do téhle chvíle otevřené dveře, a odřízl mě tak od zvuků venku. Sáhla jsem po klice; ne snad, že bych pro někoho z nich mohla být oporou nebo soupeřem; to určitě ne, ale protože jsem byla důvodem jejich střetu, nemohla jsem jen tak přihlížet a nic neudělat.

Jenomže auto bylo zamčené, a ať jsem lomcovala klikou, jak jsem chtěla, dveře se mi nepodařilo otevřít.

Rozepnula jsem si pásy, přelezla na sedadlo řidiče a zabouchala dlaní na sklo, abych na sebe upozornila. Alex se po mně otočil a Seth toho využil a zaútočil.

Nechápala jsem, jak mohl Alex tušit, co chce udělat, ale jakmile se na něho Seth vrhl, uhnul a ještě ho udeřil do zad otevřenou dlaní takovou silou, že Seth proletěl okolo něj, dopadl několik metrů za auto a zůstal nehybně ležet, tváří na chodníku. Alex se k němu dostal jedním dlouhým skokem a naklonil se nad něj. Popadl ho za rameno, pootočil k sobě a něco mu těsně u obličeje říkal.

Nevěřila jsem, že by tohle bylo všechno, že by to mohlo stačit.

Hned v baru mi Seth připomínal agresivního, naštvaného buldoka. Tvrdohlavě si šel za svým a očividně nebyl zvyklý na porážku. Čekala jsem, že se zvedne a znovu zaútočí, ale když se ztěžka postavil, jenom se s hrůzou v očích na Alexe podíval a odklopýtal podél zdi do tmy.

Neslyšela jsem, co mu Alex řekl, čím ho tak vyděsil. Ze svého místa jsem viděla jen jeho nahrbená záda a ruce sevřené v pěst.

Když Seth zmizel, Alex se napřímil, rozevřel dlaně a protáhl si prsty. Vypadalo to, že se uvolnil, ale zmýlila jsem se. Když se otočil, šlehl po mně pohledem, ze kterého mi přejel mráz po zádech. Nebylo v něm nic z lidskosti, kterou projevil, když mi nabídl, že mě odveze.

On je to zlo, šeptala má intuice.

Rychle jsem se přemístila zpátky na svoje sedadlo a snažila jsem se srovnat dech, aby nepoznal, jak mě vyděsil.

Na okamžik jako by zaváhal. Neměla jsem potuchy, proč se to děje a proč tak citlivě vnímám jeho pocity, ale věděla jsem, že než se vrátil k autu – volil mezi mnou a pronásledováním prchajícího muže.

Nakonec nasedl a já ztuhla.

Neříkal nic, ale všimla jsem si, jak pevně sevřel volant. Zlobil se.

Asi na mě.

Taky bylo proč.

Od rána jsem působila jenom problémy.

Když promluvil, trhla jsem sebou. Pocitem viny jsem se skoro dusila.

„S tím mobilem už asi nic neuděláme, ale když máš zase svůj notýsek, mohla by ses podívat, jakou máš adresu,“ zavrčel rozladěně. Jednal se mnou najednou přezíravě a stroze; zároveň mi začal tykat.

Možná v tom nebylo nic urážlivého, ale podobné chování jsem znala od otce.

Sevřel se mi žaludek.

Nevšímal si mě, díval se před sebe a čekal.

Jenomže… stejně jako jsem neměla ráda svoji do očí bijící bezbrannost a neschopnost orientovat se v novém prostředí, tak jsem také nesnášela podobné chování. Bylo to, jako kdyby ve mně někdo stisknul nějaké neviditelné tlačítko vzdoru.

Stiskla jsem rty a bradou jsem ukázala ke známé křižovatce. „Děkuji, už vás nebudu obtěžovat, támhle je zastávka.“

Byla v opačném směru, než utekl Seth, a dostat se k ní mi připadalo celkem bezpečné, i když – ne zas tak moc.

Zaváhala jsem, ale hloupý pocit hrdosti mi nedovolil vzít svoje slova zpět. Rychle, než jsem si to stačila rozmyslet, jsem otevřela dveře a vystoupila jsem.

Ještě než se moje boty dotkly vlhkého asfaltu, věděla jsem, že dělám hloupost.

Letmo jsem střelila pohledem po svém okolí. Tmavá, tichá ulice mě pořád děsila. Toužila jsem zůstat v teple a bezpečí auta a nechat Alexe, aby se o mě postaral. Jenomže to nebylo správné.

Nedokázala jsem říct, proč si to myslím, ale… i on byl hrozba.

Ano, zachránil mě, líbil se mi – možná i víc. Při pohledu do jeho očí jsem přestávala dýchat a ztrácela jsem rozum, ale… něco bylo špatně.

Jednou rukou jsem zvenku stiskla kliku dveří, v druhé jsem křečovitě svírala batoh. Nemohla jsem se rozhodnout. Všechno ve mně se vzpíralo. Zůstat, nebo odejít – žádná cesta nebyla správná – váhala jsem.

Strach mi stoupal po páteři; zaplavila mě černá vlna paniky; už jsem se nemohla ovládnout a o krok jsem ustoupila. Moje tělo možná v tu chvíli vědělo lépe než mozek, kde číhá největší nebezpečí.

„Uteč, musíš to alespoň zkusit,“ snažilo se mě nesměle přesvědčit moje nezkušené podvědomí. Bylo to jen proto, že přede mnou byl muž?

Dospělý zralý muž a ne kamarád ze školy?

Nebo v tom bylo něco víc?

Opravdu by mi mohl ublížit?

Moje zmatené a navzájem si protiřečící úvahy přerušil záblesk pohybu v temnotě kabiny.

Alex Tarakis nejdřív sklonil hlavu, jako by se potřeboval uklidnit, a v jeho tváři ozářené tlumeným osvětlením palubní desky se objevil podivný výraz. Bylo v něm rozladění, zlost, a když zvedl pohled – ještě něco. Snad nedočkavost a touha? Netrpělivě si povzdechl.

„Pojď, nasedni si,“ zamumlal tlumeně. „Nemusíš se bát.“

Proč jsem mu nevěřila?

Gestem, které mě mělo uklidnit, ke mně zvedl ruku dlaní vzhůru. Sotva znatelně pohnul prsty, jak mě zval, a čekal.

Ty štíhlé prsty mě fascinovaly. Snažila jsem se tomu vábení odolat, ale neměla jsem šanci. Zdálo se mi, že jsem to nebyla já a moje rozhodnutí, ale že mě někdo jiný silou vůle přinutil ke každému pohybu, který jsem pak udělala.

…Nejdřív odtrhnout dlaň a prsty od kliky dveří a pak jeden krok blíž. Vztáhla jsem k němu ruku s batohem. Vzal ho ode mě, hodil na zadní sedadlo a rychle mi pevně sevřel zápěstí. Bál se snad, že si to rozmyslím? Už toho na mě bylo za celý den dost. Začala jsem se nekontrolovatelně třást a do očí se mi nahrnuly slzy.

Vtáhl mě dovnitř a já se ocitla v železném objetí; pevném a chladném.

Vzlykla jsem. Není cesty zpět, pomyslela jsem si, pořád napjatá.

Pevně jsem stiskla víčka, chtěla jsem slzy za každou cenu potlačit, neukazovat před ním slabost, ale nebylo to moc platné…, dělaly si, co chtěly, a už se mi koulely po tvářích.

Pohladil mě po zádech a já se k němu přitiskla těsněji. Potřebovala jsem to.

Za chvilku bude mít mokrou košili, pomyslela jsem si.

Zasmál se, skoro jako by mi četl myšlenky. Ten smích mě trochu vzpamatoval a pokusila jsem se mu vykroutit. Znovu se tiše zasmál a pustil mě. Nečekala jsem, že to půjde tak snadno, předtím mě držel dost pevně, a trochu mě to mrzelo. Jsem dětinská a naivní, sklopila jsem hlavu.

Zachytil moje dlaně. „Už je to v pořádku?“ zeptal se a starostlivě se mi podíval do očí.

Ten pohled…! Zářící, vábící…, zajal mě a už nepustil.

Až když si pobaveně odkašlal, vzpamatovala jsem se a roztřeseně jsem odpověděla. „Ano, už jsem v pořádku a… děkuju. Děkuju, že jste mi pomohl. Kdybyste se tady neobjevil… dohnal by mě,“ přerývaně jsem se pokusila nadechnout.

Cítila jsem se jako panenka na klíček, kterou někdo zapomněl natáhnout. Sebelítost se vrátila.

Nechtěla jsem se znovu rozbrečet. Neznali jsme se. Co si o mně bude myslet?

„Tiše,“ zašeptal a ještě jednou mě konejšivě a majetnicky objal.

Pátravě se kolem nás rozhlédl, jako by nám znovu hrozilo nějaké nebezpečí. Měla bych se bát? Cítila jsem, že ano, ale nedokázala jsem určit odkud a jaké.

Znervózněla jsem.

Posadil mě zpátky na sedadlo.

Prsty se mi chvěly, když jsem se sama snažila zapnout si bezpečnostní pásy a nedařilo se mi to. Jako by něco takového čekal, nebo to dělal odjakživa, se ke mně naklonil a „cvak“, byla jsem připoutaná.

Nepodíval se mi do očí, ale naklonil se ještě blíž; zdálo se, že tomu nemůže odolat, rty se téměř dotýkal mé tváře. Přivřel oči a nadechl se, skoro jako by ke mně přivoněl. Zároveň otočil klíčkem v zapalování a motor se rozběhl. Uslyšela jsem tiché zavrčení?

Jako by ho něco vyrušilo, odtáhl se ode mě; silné ruce sevřely volant a auto se tiše rozjelo.

„Kam tě mám odvézt? Vlastně…, ještě ses nepodívala,“ hned si sám s malým zaváháním odpověděl a sledoval silnici před námi.

„Nepodívala,“ potvrdila jsem zbytečně a otočila jsem se na zadní sedadlo. Jak jsem pátrala po batohu, zachytila jsem pohledem pohyb za zadními světly auta.

Stál tam Seth – a nebyl sám.

On to věděl!

Došlo mi, že si jich Alex všiml už dřív. To nebyla náhoda, že tak rychle nastartoval a odjel.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila a nedala na sobě znát, jak moc mě to vyděsilo.

„Neublíží ti. Postarám se o to!“ zasípal Alex a prudce sešlápl plyn; zdálo se, že i on má potíže ovládnout své emoce.

ON

Rozhodl jsem se, že si s ní nejdřív trochu pohraju; zajímala mě, byla jiná než ostatní. Nevěděl jsem, co od ní můžu čekat. Poprvé v životě jsem byl nejistý.

Bude mě uhánět a jako tolik jiných se se mnou hned vyspí? Je velmi mladá, bude to její první a poslední milování?

Co když bude chtít jen peníze, jako odškodné za šok, který jsem jí způsobil? Co když si jen namlouvám, že o mě musí stát? Možná už na mě zapomněla. V duchu jsem se ušklíbl. Nic z toho se mi nezamlouvalo.

Dojel jsem ke škole a pátral jsem po ní.

Bylo pozdě, Sven mě zdržel. Na parkovišti už nestálo žádné auto a nikde jsem neviděl žádného studenta. Otevřel jsem okno a nasál jsem vzduch. Cítil jsem, že tudy prošla.

Vystoupil jsem a vydal se po stopě za ní. Pokud ji nezastihnu tady, vím, kde bydlí.

V hlavě mi dunělo. Nemyslel jsem na nic jiného než na to, jak se k ní co nejrychleji dostat, ochutnat její krev.

Zastavila se na autobusové zastávce na hlavní ulici, ale neodjela žádným autobusem, přešla zpátky na druhou stranu a vydala se ulicí dál. Došel jsem až před tmavě rudý štít hospody s hrdým žlutým nápisem „Papilio, Italian restaurant“.

Příliš honosné pro takovou putyku; znechuceně jsem zavětřil a vstoupil jsem. Kromě tlustého, nevábně zapáchajícího majitele uvnitř nic italského nebylo, ale tu dívku jsem cítil.

Co tady sakra dělá?

Liliana Westová – tak se jmenovala.

Převaloval jsem to jméno na jazyku a ochutnával, jak zní. Hodilo se k ní. Zaposlouchal jsem se.

Nevěřícně jsem zavrtěl hlavou. Byla vzadu v kuchyni a myla špinavé nádobí.

Tohle ode mě nebylo hezké.

Asi potřebovala peníze; nahmatal jsem v kapse její peněženku, ale necítil jsem se provinile.

Ráno mě její vůně omráčila a uchvátila; směs citrusových plodů a lučních květin, smíchaná se špetkou nejistoty a odzbrojující bezbrannosti. Působila jako feromon, kterým k sobě lákala každého muže – bohužel i upíra.

Zamračil jsem se, když jsem si to uvědomil.

Teď se ale k její vůni přidal také strach a únava. Bála se a měla proč.

Přečetl jsem si, na co ten tlusťoch myslí; chybělo málo, abych se přestal ovládat.

Chtěl jsem mu zlomit vaz a rozervat hrdlo, ale zrovna když jsem se rozhodl, že ho pod nějakou záminkou vylákám ven, se otevřely dveře vzadu za barem a ona vyšla ven.

Měl jsem pravdu – měla strach a byla unavená.

Křečovitě svírala popruh školního batohu přehozeného přes rameno a nejistě se rozhlížela kolem sebe. Stejně jako ráno nechtěla být nápadná. Jenomže to by nesměla vypadat tak, jak vypadala.

Sotva se dostala do osvětleného prostoru kolem barového pultu, prohnala se lokálem smršť vzrušení a mužského testosteronu. Chlapi, kteří tady ještě před chvilkou netečně posedávali a lhostejně upíjeli svoje večerní pivo, se proměnili v rozjařenou bandu puberťáků.

Hvízdali a pokřikovali na ni.

I když mě to dráždilo, v podstatě to bylo neškodné a hostinský je až na jednoho zvládl.

Myšlenky toho muže byly nebezpečné. Nespokojil se s tlusťochovým slibem, že ji příště nechá obsluhovat zákazníky místo nabručeného barmana.

V hrudi jsem ztlumil výhružné bublání.

Ve chvíli, kdy po ní sáhl, se sám odsoudil. Bylo lhostejné, že neměl tušení, s čím si zahrává – chtěl to, co jsem chtěl já!

Stál jsem v temném koutě.

Pohrdavě jsem se pro sebe ušklíbl, věděl jsem, že ji ten muž bude pronásledovat, už se rozhodl ji dostat, jenomže nevěděl – že já také. Pohlídám si ji a ještě chvíli si budu hrát na člověka.

Překvapila mě, když vycítila moji přítomnost a polekaně se rozhlédla.

Porušil jsem své nepsané zásady a přemístil jsem se ze zakouřené hospody do auta zaparkovaného před školou. Neopouštěl jsem přitom její vyděšené myšlenky, a když jsem o několik minut později přibrzdil u chodníku, zuřivostí jsem skoro neviděl.

Už se mi několikrát stalo, že mi někdo chtěl ukrást kořist, ale teď to bylo jiné.

Skoro ji dohnal. Téměř se jí už dotýkal, chtěl jí ublížit!

„A co ty?“ ptal se mě neodbytný hlas v mé mysli. Ignoroval jsem ho. Na to jsem neměl odpověď.

Jenom její přítomnost mě zastavila.

Strachy sotva dýchala, zato srdce jí bušilo na poplach.

Byla překvapená, že mě vidí, a okamžitě odhadla, že jsem přijel kvůli ní, ale tuhle myšlenku hned zahnala. Nevěřila, že by to tak mohlo být.

Pokud jsem něco nebo někoho chtěl, jednoduše jsem si to vzal a nezdržoval jsem se pochybnostmi nebo vymýšlením taktiky. A už vůbec jsem se nestaral o to, jestli někoho děsím.

Znovu jsem zapochyboval nad tím, co dělám. Bylo to špatné, ale kdybych se teď otočil a nechal ji tady, padla by do rukou toho ničemy, schovávajícího se ve stínech za jejími zády.

Možná by dopadla ještě hůř, vymlouval jsem se sám před sebou.

Bylo jasné, že má talent zaplétat se do nebezpečných situací, ale tím největším zlem a nebezpečím, které ji potkalo, jsem byl já sám. To já způsobil, že neměla své poznámky, mobil a dokonce ani peníze, kvůli kterým se ocitla v té zakouřené hospodě.

Po troše divadla jsem jí je všechny vrátil, jenom mobil jsem schválně poškodil, aby nemohla nikomu volat – ještě ne. Muže, který ji pronásledoval, jsem nakonec nechal běžet. Po tom, co jsem na něho, zády k ní, aby mě neviděla, vycenil zuby, jsem věděl, že na mě nezapomene; ani já na něj, slíbil jsem si.

Vrátil jsem se sice k ní do auta, ale pořád jsem nebyl klidný a ona to vycítila. I když jsem ji zachránil, její instinkty ji přede mnou varovaly. Teď záleželo jen na mně, jak ji k sobě přivábím.

Jenomže Lily mě překvapila. I když byla vyděšená, unavená a nevěděla, jak se dostane domů, ukázala směrem, odkud jsem sem před chvílí zacouval, a než jsem stačil jakkoli zareagovat, otevřela si dveře a sklouzla ze sedadla.

„Děkuji, ale támhle je zastávka.“

Potvora malá – na chvíli mě přemohla zuřivost.

Od té chvíle, co jsem ji potkal, nešlo nic tak, jak jsem si plánoval. Měl jsem co dělat, abych se ovládl a neskočil po ní.

Sklonil jsem hlavu, aby mi neviděla do očí.

Když už jsem věděl, že mám emoce pod kontrolou, natáhl jsem ruku směrem k ní a vybídl jsem ji, aby nastoupila zpátky – lákal jsem ji. Bála se toho, co bylo venku, ale instinktivně se bála ještě víc toho, čím jsem ji ohrožoval já.

Až bude sedět v autě, už mi ji nikdo a nic nevezme.

Bojovala sama se sebou a nakonec i se svým rozumem, strachem a touhou.

Pomalu, nejistě, se krůček po krůčku přibližovala.

Nejraději bych k ní sám rychle přiskočil, ale to jsem nemohl, nesměl jsem ji polekat. Ovládl jsem se a čekal jsem, a pak, když jsem ji konečně sevřel v náručí, pomyslel jsem si, že už ji nikdy nepustím. Vyhrála, nebo prohrála? Co vlastně v téhle chvíli byla prohra a co výhra?

Byla v šoku a rozplakala se. Její slzy mi promáčely košili, ale dál jsem ji pevně svíral. Užíval jsem si ten neznámý pocit, kdy vám někdo, alespoň na chvilku, bezvýhradně věří a je odkázaný na vaši pomoc, dokud se nezačala ošívat a přemýšlet o té mokré košili.

Považovala svůj strach a pláč za slabost, ale proti mně to byla ta nejsilnější zbraň.

Netušil jsem, že mám v sobě tolik touhy ochraňovat slabší a bezbranné, nebo se to vztahovalo jenom na ni? To jsem vážně nevěděl.

Cítil jsem, že se zase přestávám ovládat, teď to ale bylo horší; místo vzteku jsem pocítil touhu a… neskutečný hlad.

Nevěděl jsem, co chci víc, jestli ji samotnou, nebo její krev.

Snažila se zapnout si pásy, ale byla velmi rozrušená a nedařilo se jí to, naklonil jsem se tedy, a jak jsem ji zapínal, ucítil jsem její vůni ještě intenzivněji.

Bylo to… nepopsatelné. Zavrčel jsem, ale zároveň jsem nastartoval, a tak si nebyla jistá, co vlastně slyšela. Nedal jsem na sobě už nic znát a auto se rozjelo.

Všechno, co se jí dnes stalo, byla moje vina, od rána jako by ji ke mně něco postrkovalo; nějaká neviditelná síla.

LILY

Neublíží mi?

„Jak se o to postaráte?“ nedalo mi, abych se po několika minutách, kdy už nám skupinka mužů zmizela z dohledu, roztřeseně nezeptala.

„Postaráš…“ zamumlal. Automaticky čekal, že mu také začnu tykat.

Na otázku mi neodpověděl a dál nahlas přemýšlel: „Ale řekni mi, proč proboha jezdíš autobusem?“ Jen stěží tlumil svůj vztek.

Jeho otázka mě zahanbila a rozčílila zároveň.

„Autobus mi jezdí od domu až ke škole, není třeba jezdit autem,“ snažila jsem se mu co nejklidněji vysvětlit.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Trochu mě uspokojilo, že na to nic neřekl. Střelil po mně zamračeným pohledem. Zdálo se, že čeká, ale bylo pro mě těžké vysvětlovat naši finanční situaci, pořád ještě jsem si nezvykla.

„Víte…,“

Významně zvedl obočí.

„Tedy víš…,“ věděla jsem hned, co myslí. „Rodiče se rozvedli, no a… nový dům, přestěhování a dobrá škola, to všechno něco stojí. Máma zatím nemá práci a nevíme, kdy si nějakou sežene, není to pro ni tak jednoduché.

Chtěla by dělat hospodyni a jako hospodyně je vážně perfektní, ale nemá žádná doporučení, takže opravdu musíme šetřit a auto – to prostě teď pro nás není nutný výdaj.“ Blábolila jsem, věděla jsem to a on zjevně taky.

Rozzlobeně si odfrkl. „Někdo tě přepadne hned první den na cestě ze školy a auto není nutný výdaj?“

„No…,“ nervózně jsem si hrála s prsty. Úmyslně jsem od něho odvrátila hlavu, abych se mu nemusela dívat do očí. „Myslela jsem si, že cestu do školy a ze školy bez problémů zvládnu,“ skoro jsem zašeptala. Nechtěla jsem mu prozrazovat svůj největší nedostatek.

Podíval se po mně rozzlobeně a dál mlčky řídil.

Chvíli bylo nesouhlasné ticho, dokud se hlasitě neozval můj žaludek.

Zrudla jsem, bylo mi trapně.

„Kdy jsi naposledy jedla?“ zeptal se Alex a zabočil k pizzerii, okolo které jsme právě projížděli.

Mračila jsem se. Naposledy včera večeři, ale to mu neřeknu. Odvrátila jsem se a stiskla pevně rty. Teprve teď jsem si uvědomila, že jsem se ještě nepodívala do notýsku na svoji adresu a že jedeme bůhví kam.

Zastavil na malém parkovišti přímo před vchodem, vystoupil a už stál u mých dveří.

„Tak pojď, něco si dáme, nakrmím tě,“ usmál se. Jeho zlost byla najednou pryč, stejně jako můj vzdor.

Sedli jsme si k malému stolku u okna. Vybrala jsem si pizzu se šunkou a neperlivou vodu, on sám nechtěl nic a mě napadlo, že právníci asi v pizzeriích moc často nejedí. Ale nezeptala jsem se ho na to, a tak jsme zase rozpačitě zmlkli.

Jídlo mi přinesli hned. Pozoroval tiše, jak jím; nespustil ze mě oči.

Normálně by mi vadilo, kdyby na mě takhle někdo zíral, ale s ním to bylo jiné, cítila jsem se v bezpečí – po dlouhé době – možná poprvé v životě.

Zamračil se, nevěděla jsem proč.

Abych uvolnila napětí, které se mezi námi usadilo, jsem se zeptala. „Ty nebudeš jíst? Už jsi večeřel?“

„Ne, nevečeřel jsem, ale na tohle nemám chuť,“ podivně se usmál. Skoro jako bych řekla nějaký vtip.

„Až dojíš, podíváš se na svoji adresu,“ vrátil mě do reality.

Rychle jsem zamrkala. Znechucená sama sebou jsem odložila pizzu a odstrčila jsem talíř. Najednou jsem neměla na jídlo ani pomyšlení.

„Už nebudeš jíst?“

„Ne,“ vydechla jsem.

„Číšníku,“ zavolal trochu podivným způsobem obsluhu a zaplatil. To byla rychlost. Zdálo se, že nějakým mně neznámým způsobem ovládá lidi kolem sebe. Je pro něj všechno tak samozřejmé a snadné?

„Všechno ne,“ zašeptal a odpověděl tak na moji nevyslovenou otázku.

„Půjdeme?“ vzal mě za loket a pomohl mi vstát; do notýsku jsem se pořád ještě nepodívala.

„Ty už víš, kde bydlím?“ nevydržela jsem to a zeptala jsem se.

„Počkej, až v autě,“ odbyl mě. Sevření jeho prstů na mé paži zesílilo. Nebylo mi to příjemné, na druhou stranu takhle se o mě ještě nikdo nestaral. Naklonil se ke mně. Výhružný záblesk bílých zubů mezi pootevřenými rty mě zarazil, ale než jsem stačila zareagovat, ucítila jsem jeho dech. Voněl! Překvapeně jsem k němu vzhlédla.

Podíval se mi do očí a já přestala dýchat – ty jeho se zúženými černými zornicemi zelenožlutě žhnuly – oči šelmy, prolétlo mi hlavou a zamrazilo mě.

„Velmi správně,“ zavrčel tlumeně, neusmíval se.

„Auu…,“ potichu jsem zaprotestovala a snažila jsem se od něho odtáhnout, ale nevšímal si toho a se semknutými rty mě před sebou postrkoval ke dveřím.

V tu chvíli jsem si pomyslela, že bych s ním neměla zůstávat sama, vzpomněla jsem si na jeho zlověstně temnou auru z dnešního rána.

Zase jako by slyšel, co si myslím, rychle mě popadl a téměř vynesl ven.

K autu mě pak opravdu donesl – jako balík. Nelíbilo se mi to a strach byl na chvíli ten tam.

Usadil mě na sedadle, ale ještě předtím, než zabouchl dveře, je zajistil dětskou pojistkou.

Zajistil, viděla jsem to!!! To už bylo moc.

Vyděšeně jsem sáhla po klice, ale byl hbitější, neskutečně rychle nastoupil a auto se rozjelo. Čekala jsem, kdy se usměje a všechno svoje podivné chování obrátí v žert, ale ne…, neusmál se. Měla jsem pocit, jako bych se propadala do neznámých ledových hlubin, nebylo to dobré.

„Připoutej se,“ musel mě upozornit, abych si zapnula pásy.

Protože jsem nechtěla, aby mi tentokrát pomáhal, pustila jsem kliku, kterou jsem nevědomky pořád svírala, a rychle jsem se sama připoutala. Kupodivu se mi to povedlo hned na poprvé; on už se na mě nepodíval.

Jeli jsme ulicemi, které jsem neznala.

„Kam…, kam jedeme?“ vykoktala jsem.

Chvíli mlčel, jako by mi nehodlal odpovědět. „Až se podíváš do svých poznámek, možná budeme vědět kam…“

Sakra, už zase jsem před ním vypadala jako idiot.

„Turnhouse Road číslo čtyři,“ přečetla jsem nahlas ze zaprášených stránek a tázavě jsem se na něj podívala.

„Nebude těžké to najít,“ poklepal ukazováčkem na automatickou navigaci. No jistě, že mě to nenapadlo, takovéhle auto musí mít navigaci. Zaklapla jsem poznámky a podívala se z okna.

Jeli jsme dál; nikdo z nás už nepromluvil a až na neosobní hlas vydávající pokyny, kam odbočit, bylo v autě podivné ticho.

Projeli jsme centrem na druhou stranu města a okolí mi začalo být trochu povědomé.

Křivdila jsem mu – opravdu mi chtěl pomoct, a já zatím…

Styděla jsem se za své podezřívavé myšlenky. Třeba se mi to s těmi zajištěnými dveřmi jenom zdálo. Ale… něco mi bránilo to vyzkoušet.

Jak bych reagovala, kdyby to byla pravda? Nevěděla jsem.

Když jsme dojeli do Turnhouse Road, oddechla jsem si. Ukázala jsem na malý bílý dům na jejím obydleném konci. „Tamhle.“

Beze slova kousek před ním zastavil a vypnul motor.

Ticho mezi námi ještě zhoustlo, neměla jsem ponětí, jak se rozloučit – zamrazilo mě.

Naklonil se ke mně. Plynulým pohybem mi jednou rukou rozepnul pás a zároveň druhou sáhl po klice u dveří. Na chvilku jsem se ocitla v jeho objetí.

„Děkuju,“ vydechla jsem a rozpačitě jsem hypnotizovala pohledem límeček jeho košile. Hlavně se mu nedívej do očí, připomínala jsem si. Vyděšená už jsem dneska byla dost.

I když mě vlastně zachránil… z jeho pohledu jen tak neusnu.

Stiskl kliku a dveře se otevřely, vykulila jsem oči.

Nebyly zajištěné!

Sevřela jsem batoh pevněji a zmateně jsem vyklouzla ven.

„Moje telefonní číslo si raději ještě schovej,“ zavolal na mě napůl v žertu.

„Ne…, tedy schovám, ale slibuju, že už ho nebudu potřebovat,“ usmála jsem se rozpačitě; styděla jsem se za svoji neobratnost.

„Ještě jednou vám… tedy, ještě jednou ti děkuju,“ opravila jsem se. „Zachránil jsi mi život,“ znovu jsem kolem sebe cítila pulzovat nebezpečí, zachvěla jsem se.

Zítra budu opatrnější, slibovala jsem si, tohle už se mi nikdy nesmí stát.

A pak se to stalo – zapomněla jsem a podívala jsem se na něj.

…A to byl můj konec.

Vyklonil se přes sedadlo spolujezdce a pohladil mě po tváři. Jen tak lehoučce – jemně, jako bych se mohla při normálním dotyku rozplynout. A opravdu se mi to málem stalo. Zadržela jsem dech.

„Oh…, bože,“ pomyslela jsem si. Naše pohledy se slily v jeden žhavý proud.

„Třeba jednou zachráníš ty mě,“ usmál se teď on, trochu smutně.

Ještě jednou mě pohladil. Stiskl rty, jako by mu dělalo potíže nevybuchnout – jako by něco skrýval a snažil se ovládnout. Nakonec se mu to asi povedlo, protože se se zavrtěním hlavy ode mě odvrátil a já byla volná. Ale…, stála jsem o to?

Nebyla jsem si tím vůbec jistá.

Zamrkala jsem. Než jsem se stačila úplně probrat, nastartoval a rychle odjel.

Objevuje se a mizí jako přízrak, pomyslela jsem si.

ON

Stále ještě jsem ale nebyl klidný a ona to vycítila, i když jsem ji zachránil; její instinkty ji přede mnou varovaly. Teď záleželo jenom na mně, jak ji k sobě přivábím.

Lov pro mě právě začal.

Soustředil jsem se, a když už jsem věděl, že mám své emoce pod kontrolou, podíval jsem se po ní. Seděla na sedadle vedle mě, křehká a zranitelná, a přesto možná ta nejsilnější žena, kterou sem kdy potkal.

Zakručelo jí v břiše, i ona měla hlad. Její potřeby byly pro mě najednou velmi důležité; všiml jsem si malé pizzerie, okolo které jsme právě projížděli, a zastavil jsem.

Objednal jsem jí jídlo a pozoroval, jak jí. Fascinovala mě. Její plavé vlasy, světlá pleť bez jediné chybičky, malý rovný nos a plná ústa, o kterých asi vůbec neví, jak jsou smyslná.

Byl jsem rád, že na ni mohu dohlížet, v tu chvíli jsem si už byl naprosto jistý, že na to mám právo. Ohlídám si ji, bude v bezpečí.

V bezpečí? Jak absurdní, pomyslel jsem si posměšně. Stačila by jen vteřina, setina vteřiny, ve které by dravec zvítězil, a byl by konec!

Znervózněl jsem, bylo těžké nedat na sobě nic znát.

To, jak se chovám, ji vyvádělo z míry. Vytušila pocity, které ve mně vyvolává, ale nebyla zvyklá svým instinktům naslouchat a byla z toho zmatená. Přemýšlela, jestli je pro mě „všechno tak snadné“. Neodolal jsem a pošeptal jí, že ne všechno. Byl to jen takový malý žertík, nemohla tušit, že jí čtu myšlenky. Podívala se na mě.

Velmi mě vzrušovala její blízkost, vůně i její bezbrannost a dnes už po několikáté viselo mé sebeovládání na vlásku. Rychle jsem ji proto vystrkal z pizzerie a téměř donesl do auta. Moc se jí to nezamlouvalo, ale nedal jsem jí šanci mi odporovat a dveře jsem pro jistotu ještě zajistil dětskou pojistkou, aby si to náhodou nerozmyslela a neutekla mi.

Ale… všimla si toho!

Ona si toho opravdu všimla!

Ze sta lidí by ten rychlý pohyb nepostřehl nikdo, ale ona ano.

Došlo mi, že budu muset být opatrnější, abych ji nevylekal a neztratil její důvěru.

Pomalu ji k sobě připoutám, a pak… Co vlastně bude to pak?!

A najednou jsem to věděl.

Nechám si ji, rozhodl jsem se.

Uvědomil jsem si, že jsem to věděl už dnes ráno, hned když jsem ji uviděl a ucítil.

Přemáhal jsem mučivé nutkání ochutnat její krev – jenom ochutnat.

Přeměním ji! Rozhodnutí mě zaplavilo pocitem uvolnění a zároveň obav, jestli budu schopen se ovládnout a nezabít ji. Sám o sobě jsem pochyboval.

Tolik jsem se soustředil na svoje myšlenky, že jsem si zapomněl dávat pozor a až pozdě jsem si uvědomil, že ji děsím. Seděla strnule vedle mě a pozorně sledovala každý můj pohyb.

Chtěl jsem se dál začít bavit o čemkoli, ale nemohl jsem a v autě panovalo nepříjemné ticho. Za chvíli jsem ji měl vysadit, ale představa, že ji nechám samotnou, se mi vůbec nelíbila.

V duchu jsem zapátral po okolí, jestli nezachytím jakýkoli náznak něčeho nebezpečného, dalšího upíra nebo jiného tvora; nenašel jsem nic, a to mě trochu uklidnilo, ale věděl jsem, že úplně bez dozoru ji stejně nenechám.

Brzy, sliboval jsem si, už brzy bude se mnou.

Když jsme dojeli na místo a já zastavil auto před domem, naklonil jsem se, abych jí rozepnul pás a otevřel dveře. Nebylo těžké poznat, jak na ni působím. Přitahoval jsem ji stejně jako ona mě, ale ještě to nevěděla, byla ze svých pocitů zmatená a nechtěla si něco takového připustit – bála se mě, ale zároveň chtěla být se mnou. Věděla, že jsem ji zachránil, ale ve svém podvědomí cítila hrozbu, kterou jsem pro ni představoval. Poděkovala mi, ale chvěla se přitom strachy.

Sama nechápala svoje obavy.

Snažila se nedívat se mi do očí, ale pak podlehla společnému kouzlu stejně jako já.

Když pořád ještě zmatená vyklopýtala z auta, neodolal jsem. Vyklonil jsem se a dotkl se její tváře, jen takové lehoučké pohlazení…, říkal jsem si. Skoro přestala dýchat a pro mě byla její reakce na můj dotyk jako rána do žaludku.

Už jsem se zase přestával ovládat. Ze všeho nejraději bych ji vtáhl zpátky do auta a odvezl ji daleko od světa lidí i upírů.

Přežila by život se mnou? napadla mě podivná, smutná myšlenka, ale usmál jsem se.

„Třeba zachráníš jednou ty mě,“ zašeptal jsem jen tak pro sebe, a i když jsem se v tu chvíli nesoustředil na její myšlenky, myslím, že mě slyšela.

Ucítil jsem známé brnění v ústech, celé tělo se mi napjalo. Hlad mě skoro celého ovládal, byl nejvyšší čas zmizet.

Nejel jsem ale nikam daleko, zůstal jsem sedět v autě pár domů od toho jejich – hlídal jsem ji a poslouchal.

Až usne, vyrazím si sehnat večeři…, a je tady ještě Sven, vzpomněl jsem si; asi nejsem zrovna nejlepší hostitel.

LILY

Vešla jsem do domu a hlasitě jsem za sebou zabouchla.

Z nohou jsem skopla sandály na klínku a teprve teď jsem si uvědomila, jak mě z celého dne všechno bolí a jak jsem unavená. A to mám ještě vybalovat.

Anna vykoukla ze dveří ložnice a křečovitě se usmála.

To jí fakt nebylo divné, že jdu tak pozdě?

„Ahoj, mami,“ snažila jsem se také usmát.

„Jaké to bylo první den ve škole, líbilo se ti tam?“ pořád se s obavou usmívala a já čekala, kdy se začne ptát, kde jsem se zdržela. Ale nic nepřišlo. Všechno bylo stejné, nic se nezměnilo.

„Docela to šlo,“ lhala jsem; stejně nic nepozná, říkala jsem si.

…Nepoznala.

„Jedla jsi něco? Dneska jsem na vaření neměla čas,“ napůl se mě zeptala a napůl mi oznamovala.

„Jo, měla jsem pizzu.“

Nezeptala se kde a s kým. Chová se takhle máma? V krku mi narostl knedlík. Ať už můžu jít nahoru, přála jsem si.

Abych dodala svým slovům na důvěryhodnosti a rozptýlila jakékoli její pochyby, nuceně jsem se ještě jednou usmála. Najednou už jsem nestála o žádnou starost.

Samozřejmě že bych na to mohla být už zvyklá, ale zase mě to rozzlobilo a… vlastně mi to bylo hrozně líto.

Právě teď bych se potřebovala někomu svěřit, nechat se obejmout, konejšit.

V myšlenkách se mi vybavily tmavnoucí zelenožluté oči, zachvěla jsem se. Sama jsem nevěděla, jestli víc bázní, nebo touhou.

„Půjdu se připravit do školy a pak budu ještě chvíli vybalovat,“ naposledy jsem se usmála a co nejrychleji jsem vyběhla schody do svého království, abych tak zabránila další nechtěné debatě. Když jsem za sebou zavírala dveře pokoje, oddechla jsem si.

Náš nový dům nebyl moc velký, ale pro nás dvě – tak akorát. V přízemí byla kromě vstupní chodby kuchyň spojená s obývákem a mámina ložnice s koupelnou. Já jsem dostala pokoj v podkroví, u kterého byla také malá koupelna se sprchovým koutem.

Anna si dala se zařizováním mého pokoje docela práci, bylo v něm všechno, co má podle ní v dívčím pokoji být, jenomže – já bych si ho takhle nikdy nezařídila.

U zdi vedle dveří stála prostorná skříň, v levém rohu pohodlná postel a pod oknem psací stůl se židlí, umístěný tak, aby na něj denní světlo dopadalo z levé strany. Nechyběla ani lampička a u nízké knihovny pohodlné křesílko.

Všechen nábytek byl bílý, doplněný květovanými, růžovomodrými závěsy a stejně vybarveným povlečením.

Vypadalo to roztomile – děsivě roztomile.

V tomhle pokoji už chybí jenom Ken, protočila jsem oči. Stiskla jsem rty a hodila batoh vedle postele. Nemělo cenu to řešit, ale nějak to nešlo, už jsem zažila hodně divných a nepříjemných dnů, ale tenhle vedl.

V koupelně jsem si umyla ruce.

Při pohledu do zrcadla jsem se zachvěla; zírala na mě pořád ještě bledá, vyděšená tvář s podivně jiskřícíma očima. Už to pusť z hlavy, říkala jsem si, ale přikažte něco hloupým myšlenkám, stejně si dělají, co chtějí, a tak jsem se raději pustila do vybalování.

Po dvou hodinách jsem skončila. Připravila jsem si věci na zítřek do školy; na učení už jsem neměla sílu, proto jsem se jenom vysprchovala a šla spát.

Myslela jsem si, že jsem tak unavená, že spánek nebude problém, ale pokaždé, když jsem zavřela oči, prožívala jsem znovu a znovu dnešní pronásledování a celá zpocená jsem se probouzela; až k ránu jsem usnula tak tvrdě, že kdyby mě Anna nevzbudila, určitě bych zaspala.

„Tak co, zlatíčko, zdálo se ti něco hezkého?“

Brr… Zlatíčko? Skoro jsem to řekla nahlas. Měla jsem sice ke všemu kolem sebe spoustu výhrad, ale to bylo jenom uvnitř, navenek ne. Bylo jí hůř než mně; poslušně jsem tedy odpověděla. „Jo, ale už nevím co.“ Zase jsem lhala a neznělo to přesvědčivě.

Byla jsem rozespalá, a tak, abych alespoň trochu vylepšila svůj ubohý herecký výkon, přemohla jsem se a zase jsem se usmála.

V tomhle našem soužití budou úsměvy něco jako můj ochranný štít, uvědomila jsem si.

Anna se dál snažila vypadat vesele, ale moc se jí to nedařilo. Když jsem viděla její pořád trochu uplakané oči a ustaraný obličej, neměla jsem sílu být na ni protivná a upozornit ji na to, co jí tak zjevně unikalo – že už totiž dávno nejsem malá.

Pohladila mě po vlasech; ztuhla jsem, překvapila mě.

„Dole máš snídani, já teď zajedu na jeden pohovor,“ podívala se na hodinky a zvedla se. Rychle jsem se hrabala z postele.

„Mami, víš…, musím ti něco říct,“ zaváhala jsem. „Včera jsem měla trochu smolný den. No a… ztratila jsem peněženku, i s mobilem…, a taky notýsek s naší adresou.“ Když pořád nic neříkala, pokračovala jsem:

„Měla jsem trochu problémy, neměla jsem potuchy, jak se dostat domů. Víš, jak jsem na tom s orientací, ztratím se i na zahradě,“ rychle jsem jí zbytečně vysvětlovala a nervózně jsem si kousala spodní ret. Zase jsem si připadala jako hlupák. „Peněženku a notýsek s adresou jsem nakonec našla, ale mobil – je úplně rozbitý.“

Možná jsem to všechno měla vyklopit už večer, ale… nešlo to. To, co jsem včera prožila, bylo moc živé a soukromé, nemohla jsem o tom – o něm – s někým mluvit.

„Jo a nějaké peníze by se mi taky hodily,“ nevydržela jsem už její pohled a uhnula jsem očima.

Anna rozhodila ruce a zavrtěla beze slova nevěřícně hlavou. Věděla jsem, že tohle bude problém.

„Zkusím si odpoledne najít nějakou brigádu,“ slibovala jsem, abych ještě napravila, co se dá. Při pomyšlení na Tonyho kuchyň jsem se otřásla.

Pořád jsem se na ni nedívala. Tohle mi nešlo, nikdy jsem nemusela o nic prosit. Ještě k loňským Vánocům jsem dostala od táty ten nejdražší model.

Tentokrát jí to došlo. Smutně se usmála a zvedla ruku, jako by mě chtěla znovu pohladit.

To už na mě ale bylo moc, podrážděně jsem ucukla.

Ruka jí klesla. Sklopila hlavu, najednou vypadala zvadle a unaveně. „Ty peníze ti nechám dole na stole,“ rychle se odvrátila a odešla z pokoje. Určitě jí to bylo líto.

„Měj se dneska hezky,“ ještě zavolala.

Počkala jsem, až dole klaply dveře, a pomalu jsem se loudala do koupelny.

„To jsem tomu zase dala,“ zašeptala jsem si pro sebe, a když jsem se na sebe podívala do zrcadla, věděla jsem, že začal můj další smolný den.

Včera jsem usnula s mokrými vlasy, a tak mi dneska trčely na všechny strany. Abych je trochu zkrotila, musela jsem si je znovu umýt a vysušit. Vyčistila jsem si zuby a trochu se nalíčila.

Venku bylo zase krásně. Slunce už teď ráno svítilo naplno a nebe bylo bez mráčků. Nakrčila jsem nos, vedro mi vadí, a na začátek září vedro bylo.

Nakonec jsem si ke školní uniformě oblékla krátkou skládanou černou sukni, popadla jsem batoh a seběhla dolů do kuchyně. Tam jsem vedle připravené svačiny našla peníze. Dneska už žádné průšvihy, slibovala jsem si.

Anna mě vzbudila dost brzy, měla jsem ještě čas, a tak jsem se v klidu nasnídala. Špinavé nádobí jsem naskládala do myčky a znovu jsem se rozhlédla po domě. No, snad nám tady bude dobře, pomyslela jsem si a vyšla jsem ze dveří.

Pečlivě jsem zamkla a klíč jsem dala pod rohožku. Usmála jsem se tomu „tajnému“ úkrytu, co by u nás kdo kradl?

Jako bych ale za těmi zamčenými dveřmi nechala všechnu svou ranní energii; docourala jsem se pomalu k zastávce. Vůbec se mi dneska do školy nechtělo. Zase spousta zvědavých pohledů a večer sama autobusem domů.

Brrr…, otřásla jsem se, ta cesta domů mě děsila už teď. Musím si rychle najít nějakou práci, ale jinou než v tom baru. Pak snad dáme s Annou dohromady peníze alespoň na malé autíčko.

Autobus přijel za chvilku. Nastoupila jsem a ověřila si u řidiče, že opravdu jede až k mé škole. Zaplatila jsem jízdenku a rozhlédla jsem se. Moc cestujících nejelo.

Byl tady jen starší manželský pár a dva kluci ještě mladší než já, kteří asi taky jeli do školy.

Sedla jsem si hned za řidiče a nervózně jsem sledovala každého, kdo nastoupil. Měla jsem neurčitý pocit ohrožení. Každý se včera v té hospodě mohl od barmana nebo Tonyho dozvědět, kam chodím do školy. Logo školy na tmavě zelené kravatě hrdě hlásalo Boroughmuir High Scholl.

Ten včerejší zážitek mě pěkně vykolejil, bude asi ještě dlouho trvat, než se přestanu bát, jestli vůbec někdy.

Když jsme dojeli na zastávku u křižovatky ulice Viewforth a Bruntsfield Place, oddechla jsem si a rychle jsem vystoupila. Před školou jsem se váhavě zařadila do proudícího davu lidí a marně vyhlížela nějakou známou tvář. Každý věděl, kam jít, jen já ne.

„Ahoj,“ ozvalo se najednou za mnou. „Dneska nebude žádné hazardování se životem?“ usmíval se na mě blonďák ze včerejška.

„Včera jsem musel s trenérem fotbalového týmu vyřešit rozpis tréninků, jsem kapitán, víš,“ hrdě prozradil; skryla jsem úsměv a pokývla, i když jsem netušila, kam tím míří.

„Nebyl jsem na prvních hodinách a pak jsem se trochu ulil. Je hrozné, když nás takhle chtějí zapřáhnout hned od začátku. Myslím si, že to vůbec není zdravé.“

Zasmála jsem se, jak se ode mě očekávalo, ale pořád jsem nechápala, proč mi to všechno říká.

Asi poznal, že jsem trochu mimo, protože dodal: „Kluci mi volali, že k nám do třídy přibyla nová holka, hned jsem si myslel, že jsi to ty. Chodíme spolu do třídy,“ dodal pro jistotu. „Já jsem Filip,“ uzavřel svůj monolog a podával mi ruku.

„Liliana Westová – Lily,“ představila jsem se taky. „Jsem ráda, že tě poznávám. Ještě jsem se tady úplně nezorientovala, nevíš, kde nám začíná první hodina? Nechtěla bych zase přijít pozdě jako včera. Fyzikáře už jsem docela dost naštvala,“ vychrlila jsem ze sebe najednou. Byla jsem nervózní, a tak jsem mluvila víc, než bych chtěla. Nevadilo mu to.

„Zachráním tě,“ vzal mě okolo ramen a proplétali jsme se spolu mezi ostatními směrem k budově, ve které nám „prý“ začínala angličtina. Snažila jsem se všechno si zapamatovat, ale Filip mě stejně vodil z hodiny na hodinu jako jehně. Ještě několik dní a zvládnu to sama, přesvědčovala jsem marně sama sebe.

I když jsem to nečekala, dnešek zatím vůbec nebyl tak hrozný. Při obědě mě Filip představil svým kamarádům. U dlouhého stolu v bufetu sedělo několik holek a kluků. Z hodin jsem si je nepamatovala, i když tvrdili, že spolu chodíme do třídy. Holky byly trochu ostražité; jasně, viděly ve mně konkurenci, ale kluci byli docela fajn.

Po obědě jsme měli ještě chemii a matematiku – a to byla hrůza. Trochu to spravila hodina společenských věd, ty mě zajímaly, ale kdyby byla dneska ještě fyzika nebo tělocvik, bylo by to už opravu nad moje síly. Stejně už jsem toho měla dost, a to mě ještě čekala obávaná cesta autobusem domů.

S předstíranou dobrou náladou a odvahou, kterou jsem ve skutečnosti necítila, jsem se po poslední hodině s Filipem rozloučila a vyrazila jsem hledat zastávku autobusů.

Chvíli mi trvalo, než jsem se vymotala ze spleti chodeb, ale na třetí pokus se mi konečně podařilo najít hlavní východ. Za tepanou bránou jsem se dala vlevo a po pěti minutách jsem došla k zastávce. Nebylo to tak zlé.

Už jsem si i bez poznámek pamatovala číslo autobusu, který k nám jezdil. Stoupla jsem si tedy a netrpělivě čekala. Rozhlédla jsem se, ale kromě mě tu nikdo jiný nestál. Bloudění po školních chodbách mi zabralo dost času, a tak mě to nepřekvapilo.

Čekání se mi zdálo nekonečné. Je to stejné jako včera, napadlo mě. Nepanikař, dneska víš, kam jedeš, uklidňovala jsem se a připravila si drobné. Svírala jsem je křečovitě v dlani a nervózně jsem se rozhlížela. I ten zbytek odvahy, který jsem ještě měla, mě rychle opouštěl.

Hlavou mi neustále probíhalo pronásledování ze včerejška. Seth na mě může číhat kdekoli, zná tohle město, to já jsem tady cizinec.

Měla jsem to raději včera všechno říct Anně, určitě by něco vymyslela. Auto by sice přes noc nesehnala, ale možná by mi alespoň přijela autobusem naproti.

„Sakra…,“ šeptla jsem si pro sebe a nervózně jsem přešlapovala na místě. A já husa si ještě vezmu sukni a boty na podpatku.

Tím, že Setha dneska zase potkám, jsem si byla najednou jistá.

ON

Vešla do domu, povídala si s matkou a pak ještě chvíli vybalovala, vlastně říkala, že se teprve nedávno přistěhovaly.

Podle toho, co jsem vyslechl a přečetl si v její mysli, si spolu moc nerozuměly.

No, tak to budu já ten chápající a starostlivý, usmál jsem se.

Když usnula, konečně jsem vyrazil na lov. Chtěl jsem být zítra v pohodě a snížit riziko případné „nehody“.

Ale nejdřív jsem autem dojel domů. Sven čekal, stejně jako před několika hodinami, v teď zničené vstupní hale.

„Na lov tě nenalákám?“ zeptal jsem se ho provokativně.

„Ne, ale chci se rozloučit,“ usmál se. „Nerad nechávám Eriku a ostatní samotné. S válčením nemají moc zkušeností, a Vladan může zaútočit kdykoli.“

„Měj se, bratře, a buď klidný, kdyby opravdu chtěl zaútočit, poznal bych to, věř mi.“

„Ještě jednou děkuju a na tvou pomoc spoléhám. Asi ani nevíš, jak jsem ti vděčný; hodně se mi ulevilo, když vím, že tě mám na své straně, ale… spíš mi teď dělá starost něco jiného,“ znervózněl. Nevěděl, jak začít, ustoupil ode mě a nedíval se mi do očí, když spustil. Bylo to od něho prozíravé, věděl jsem, o co mu jde, ještě než vyslovil první slovo.

„Nemohu se ti plést do života, ale ještě jednou…, zvaž své úmysly s tou dívkou, nebo alespoň přemýšlej o tom, co pro ni chystáš.“

Měl sice pravdu, ale popudilo mě to – možná víc – dusil jsem se vzteky.

„Do toho, koho proměním, ti nic není, nemáš právo soudit, jak žiju! Chceš pomoc? Pomůžu ti, ale víc ode mě nežádej!“ Tohle bylo příliš, zuřil jsem.

Abych po něm neskočil, otočil jsem se a rychle jsem vyšel do noci. Jeho rodinu a jeho starosti jsem vytěsnil z hlavy. Nejdřív práce, potom zábava, a já práci měl. Čekala mě odplata.

Lov mi nezabral moc času, během půl hodiny bylo po všem a jeden z těch darebáků, kteří přišli na pomoc Sethovi, už nikdy nikomu neublíží. Můj hlad, moje touha po lidské krvi byla na chvíli uspokojená a já se zase mohl soustředit jen na ni.

Nejraději bych se za ní rozjel hned, ale najednou jsem věděl, že pokud chvíli počkám, vyplatí se mi to. Nechtěl jsem, aby náš vztah začínal hrůzou a nenávistí, to bych nesnesl.

Rozhodl jsem se, že Lily vyzvednu hned po skončení vyučování před školou, nechtěl jsem, aby se zase k něčemu připletla. Tenhle den byl pro mě nekonečný.

Po páté hodině odpoledne jsem mohl konečně vyrazit. Zastavil jsem na parkovišti před školou. Pohodlně jsem se opřel a probíral se myšlenkami lidí, kteří spěchali po chodnících; chvíli mi trvalo, než jsem zachytil Filipovy. Přemýšlel o tom, že jí nabídne odvoz ze školy, a chystal se ji naložit na autobusové zastávce.

Takže autobusová zastávka, řekl jsem si, nastartoval jsem a pomalu, abych byl co nejméně nápadný, jsem vyjel. Než se tam dostane Filip, ona už bude pryč, usmál jsem se.

Uviděl jsem ji už z dálky, stála tam a nervózně přešlapovala z nohy na nohu. Bylo vidět, jak je vystrašená.

Určitě bude ráda, že mě vidí.

LILY

Z mého neradostného přemítání mě vyrušilo černé auto, které tiše zastavilo při okraji chodníku, přímo přede mnou.

Dveře spolujezdce se s klapnutím otevřely.

„Pojedeš se mnou, nebo čekáš na kámoše ze včerejška?“ zeptal se mě známý hlas ironicky.

Bože, jak ráda jsem ho slyšela.

Nebyla jsem schopná odpovědět a s malým zaváháním jsem nastoupila, přece jenom ho dost neznám; ale pomyšlení na včerejší cestu domů mě rychle přesvědčilo.

„Připoutej se,“ připomněl mi.

S pousmáním jsem zakroutila hlavou, i tohle bylo jako včera, pomyslela jsem si a auto se rozjelo.

„Můžu tě pozvat na večeři?“ zeptal se mě po chvíli vážně a rukama přitom pevně svíral volant. Nevím, proč jsem si všimla právě toho, ale něco mě nutilo všímat si na něm i těch nejmenších maličkostí.

„Jsi jiný než ostatní,“ vyklouzlo mi.

Strnul a já taky. Bezděky jsem řekla to, na co jsem právě myslela, ale jako slova díků to moc nevyznělo. Když už jsem si myslela, že to přejde a že mi neodpoví, ozval se.

„Vždycky jsem byl jiný… a vždycky lepší,“ zamručel. Ušklíbl se při tom tak, že mě zamrazilo.

Dravec, proletělo mi hlavou… a já jsem co? Kořist?

Proč mě napadá právě tohle?

Nerozuměla jsem tomu.

Nerozuměla jsem sobě, svým pocitům – ani jeho slovům.

Cítila jsem se zmatená.

Už podruhé během chvilky jsem zakroutila hlavou, tentokrát sama nad sebou a svými myšlenkami. Jsem unavená a jako vždy mám moc bujnou fantazii. Nový domov, nová škola a dneska zase dlouhý den.

Auto tiše předlo, světla pouličních lamp, které se začaly rozsvěcet, se v pravidelných intervalech odrážela od naleštěné kapoty. Bylo mi teplo a cítila jsem podivný klid a bezpečí. Zabořila jsem se do pohodlného sedadla, opřela jsem si hlavu a zavřela oči a… probudila jsem se, až když jsme zastavili u našeho domu.

Překvapeně jsem zamrkala; já opravdu usnula?

Takhle promarnit čas s ním – bylo první, co mě napadlo.

Nechtěla jsem o něm přemýšlet tímhle způsobem, ale můj mozek si dělal, co chtěl, a přemýšlel nezávisle na mé vůli. Zčervenala jsem.

Naklonil se ke mně a téměř stejně jako včera mě pohladil lehce po tváři.

„Prospala jsi večeři,“ usmíval se a šeptal blízko mých rtů a já se přitom topila v jeho pohledu. Vzal do ruky pramen mých vlasů a přivoněl k nim. „Krásná a voňavá. A tak důvěřivá,“ vydechl. „Sen každého…“ a po mírném zaváhání dodal „… muže.“

Ještě víc se naklonil a otevřel mi dveře. „Zítra na tebe počkám na školním parkovišti. Když půjdeš s ostatními, nemůžeš ho minout,“ schválně mě zlobil.

Ani ho nenapadlo zeptat se, jestli smí, a mě nenapadlo odporovat. Byla jsem moc ráda, vlastně jsem byla po dlouhé době šťastná.

Omámeně jsem došla po úzkém chodníku až ke dveřím, našla jsem klíč a odemkla. Ještě jsem se ohlédla; jeho auto tam pořád stálo, ale skrz černá skla jsem neviděla, jestli se na mě dívá. Přesto jsem zamávala a teprve pak jsem vešla do domu.

Když jsem za sebou zavírala dveře, už tam nebyl.

„Ahoj, mami.“

„Ahoj, zlatíčko,“ zavolala na mě Anna z kuchyně mým „oblíbeným“ oslovením. „Budeš jíst? Udělala jsem těstoviny se sýrovou omáčkou. Máš je pořád ráda?“

Překvapila mě, že by o mně alespoň něco věděla?

„Jo, díky, mám hrozný hlad.“

A dnes jsem opravdu hlad měla.

Sedly jsme si naproti sobě v kuchyni k malému kulatému stolu. Malý dům – malý stůl, napadlo mě. Jedly jsme a trochu rozpačitě mlčely. Bylo znát, že ani jedna nejsme zvyklá na přítomnost té druhé.

„Tak co škola,“ začala, ale poznala jsem, že ji to vlastně nezajímá. Myšlenkami byla jinde a jen se pokoušela o rozhovor. Každá jsme měla svůj vlastní svět, do kterého jsme tu druhou nepustily. Pokrčila jsem rameny.

„Docela to dneska šlo, žádný průšvih.“ Nechtěla jsem se bavit o sobě. „A co ten tvůj pohovor?“ neudržela jsem se a vrátila jsem odpal.

„No, nevím,“ tvářila se pochybovačně.

Takže nic moc, přeložila jsem si, ale dál jsem se nevyptávala. Kdyby mi chtěla říct podrobnosti, řekla by mi je. Nejsem v té sdílnosti tak trochu po ní? Přemýšlela jsem a mlčky jsem dojídala.

Po večeři jsme společně naskládaly nádobí do myčky a Anna ji zapla.

Rozhlédla jsem se kolem sebe, a když jsem nenašla nic, čím bych mohla vyplnit mlčení mezi námi, popadla jsem batoh a vycouvala jsem z kuchyně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Navždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.