Lynn Flewelling v nakladatelství

FANTOM Print

Dítě proroctví

Skrytý válečník

Královna věštců

Štěstí ve stínech

Příchod tmy

Zrádcův měsíc

Návrat stínu

Bílá cesta

Schránka duší

Střepy času

Střepy času

a

Lynn Flewelling

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 Lynn Flewelling

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Michael Komarck

ISBN 978-80-7398-711-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-712-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro tebe

PODĚKOVÁNÍ

Tato série vděčí za existenci mnohaleté úžasné systematické podpoře: prvně a především děkuji svému báječnému manželovi Dr. Dougovi, bez kterého bych nejspíš nedělala to, co dělám; svým synům Matthewovi a Timothymu (kteří jsou ve skutečném čase oba mladší než Alek a Seregil); své skvělé agentce Lucienne Diverové, bez níž by se svět s mými postavami nikdy nesetkal; své výborné editorce Anne Lesley Groellové, které všichni vděčíte za to, že knihy ještě vylepšila; a svým drahým přátelům a rodině, která mě celou tu dlouhou cestu podporovala.

Kapitola 1

DÉŠŤ NA STŘEŠE

Časný jarní déšť šlehal do okenních tabulek vedle Alekova křesla a bubnoval mu nad hlavou o břidlicovou střechu hostince. S praskajícím ohněm v krbu, dobrou večeří, kterou právě dojedl, a zajímavou knihou vypůjčenou z knihovny Domu Orësky se Alek těšil na poklidný večer. Jeho společník však měl jiné představy.

Seregil, natažený na hromadě polštářů před ohněm, už prolistoval řádku očividně nezajímavých dopisů, odložil několik knih a teď ležel, civěl do stropu a tiše – a poněkud otravně – si mezi zuby pískal jakousi smutnou melodii. Alek hádal, že skládá nějakou novou píseň, protože k zbláznění úmorně opakoval fráze a bosou nohou přitom vyklepával rytmus o lopatku na popel. Dokonce i Rue-tě a jejím koťatům už s ním došla trpělivost a vrátily se do košíku v koutě.Přestože to však bylo velmi rušivé a melodie zněla melancholicky, cítil Alek i jistou úlevu. Předchozí rok pro ně byl těžký, ztratili další lidi, na kterých jim záleželo – Myrhichii, lady Kylith, vévodu Maltha. Málem přišli i o Illiu, dceru Micuma Cavishe. Aleka ztráty hluboce zasáhly, ale v Seregilovi vždycky zůstávala bolest dlouho, lehce zabarvená pocitem viny.

Bylo to poprvé během mnoha měsíců, kdy Seregil projevil chuť skládat, takže to bylo téměř vítané vyrušení, i když znamenalo, že si Alek nic nepřečte.

Zavřel knihu. „Pěkná melodie, ta, na které pracuješ. Zahraješ mi ji?“

Seregil se podíval na aurënskou harfu, visící na stěně. „Ještě není hotová.“

„Aspoň kousek.“

Seregil se s omluvným pousmáním posbíral a vynořil se ze svého hnízda. Sundal harfu, zabrnkal na struny, trochu je naladil a zahrál pár taktů, které zněly jako žalozpěv.

Melancholická melodie spolu se Seregilovým celkovým neklidem představovaly důvěrně známé příznaky. V naději, že svému milému trochu zvedne náladu, Alek řekl: „Víš, kdysi jsi mi slíbil, že už to nikdy neřekneš.“

„Za poslední hodinu jsem neřekl ani slovo,“ řekl Seregil a zvedl obočí nad očima, šedýma jako moře.

Alek si tiše odfrkl: „A už skoro měsíc jsme nevzali žádnou noční práci.“

„Nebyla tu žádná, co by stála za náš čas. Všechny jsou tak…“ Seregil rozčileně rozhodil rukama.

„Jenom pokračuj. Řekni to.“

„Nudné!“ Seregil pověsil harfu zpátky na háček a s rukama v bok se otočil k Alekovi. „Jestli budu muset doručit ještě jeden dárek z lásky nebo hledat další kompromitující dopisy, hodím si mašli!“

„Trávíme čas u dvora.“

„Ano, to je pravda – a jakkoliv mi na naší mladé královně záleží, mám za sebou právě tolik zdvořilého tlachání, kolik zvládnu.“

S tím se Alek nemohl přít. Byla to dlouhá, nepříjemná zima, která pohřbila Rhíminee ve zrádné břečce a náledí, bránící vyjížďkám a střelbě venku; naposledy si vyjeli na lov těsně po Truchlivé noci.

V královském vnitřním kruhu byli relativně noví, a navzdory nízkému postavení byli očividně oblíbenci královny Elani, takže jimi mnozí zavedenější dvořané přirozeně pohrdali. Seregil tak soustavně vyhrával u stolu na bakši a Alek tak soustavně porážel ostatní rádoby lučištníky – šlechtice s jemnýma rukama, kteří nikdy nemuseli trefit, nebo hladovět – že je už jen málokdo přibíral do hry. Někteří z nich jim za zády říkali královnini psíčci.

Jejich pomlouvači by měli mnohem víc námětů k řečem, kdyby je teď viděli, jak lenoší v tajných pokojích u Jelena a vydry, v rozhodně nijak výstavní ulici Modré Ryby za Podzimním trhem. Seregil byl tajným majitelem tohoto místa a byl to jejich skutečný domov a útočiště před nekonečnou řádkou společenských povinností, které vyžadovala jejich pověst: zábavami ve vile na ulici Kol, návštěvami salónů zbývajících přátel, večery v Domě Orësky s Therem a Magyanou a nezbytným držením kroku s poslední módou prostřednictvím krejčích a klenotníků. Válka skončila před rokem a půl, znovu byla hojnost luxusního zboží a obchodníci na černém trhu hladověli. Mnozí lidé stále odsuzovali stav divadelní scény, jelikož mistr Atre a jeho úžasná společnost koncem války náhle zmizeli. Zlatý jeřáb zel prázdnotou, ale ostatní divadla ve městě stále trpěla srovnáváním.

„Tak co chceš dělat?“ zeptal se Alek.

„Vypadnout z toho mizerného města!“

„Tak pojeďme do Vodního Luhu. Micuma s rodinou už jsme neviděli celou věčnost.“

Seregil vyhlédl do deště a pochybovačně stiskl úzké rty. Byla by to mokrá, studená vyjížďka, a on se mokru a chladnu vyhýbal, jak jen to šlo. „Snad za pár dní, jestli se zlepší počasí. Každopádně se musíme vrátit na ulici Kol včas, abychom se ukázali na Korathanovy narozeniny.“

Přihodil do ohně pár polen a ponořil se zpět do polštářů s jednou z poházených knih.

Konečně klid, pomyslel si Alek a vrátil se k vlastní knížce – dokud Seregil nezačal znovu pískat.

Kapitola 2

PŘÍHODNÁ NABÍDKA

O několik dnů později se vrátili na ulici Kol a k veřejnému životu, navštívili princovu narozeninovou slavnost a znovu začal společenský kolotoč. Mizerné počasí pokračovalo, otravný déšť nahradila protivná mlha. Zašli do divadla, do heren a do několika salónů, včetně salónů markýzy Alanie, elegantní vdovy, která se o ně začala dost zajímat od Seregilova šťavnatého představení ve Třech dracích, což bylo skoro před rokem. Sloužilo jí ke cti, že její společnost byla zajímavou sbírkou vzdělaných šlechticů, filozofů, umělců a zábavných darebáků jako Seregil. Jídlo a víno bylo vždy vynikající. Dokonce i Seregil musel zdráhavě připustit, že je život o něco méně nudný než předtím.

* * *

Konečně se počasí zlepšilo, déšť ustoupil jasnému slunci a svěžímu větru. Jednoho večera během Svátku květů byli v Alaniině domě, když si Alek všiml, jak Seregil mrká a bezděčně si mne pravý spánek, zatímco prohrává partii bakši s dvorním malířem Vireem. Alek dohrál modré husy s Alanií a dvěma koketními mladými dámami, odložil karty stranou a šel si přisednout k Seregilovi.

„Co se děje?“ zeptal se, když Seregil přiznal prohru.

„Bolí mě hlava,“ odpověděl Seregil. „Obávám se, že dnes budu muset skončit brzy.“

„To je mi velmi líto,“ řekla markýza, která se k nim připojila. „Můžu říct Eversovi, aby připravil čaj z březové kůry.“

„To je od tebe velice laskavé, ale myslím, že se potřebuji pořádně vyspat.“ Seregil se naklonil nad její rukou a dvorně ji políbil. „Slibuji ti, že ti to vynahradím dobrou večeří v ulici Kol.“

* * *

Vítr sfoukl mnohé pouliční lampy a těch pár, které zůstaly, vrhalo na krajích ulic nejisté stíny. Byla to dobrá noc pro lapky, dokonce i v téhle bohaté čtvrti plné zdí a stráží, ale Seregil vypadal neobvykle nesoustředěně a cestou často zvedal ruku v rukavici k čelu.

„Opravdu tě bolí hlava.“

„To musí být změnou počasí.“

Jakmile dojeli domů, Seregil zamířil se šálkem odvaru z vrbové kůry do postele. Když si Alek později přišel lehnout, už spal, ale neklidně. Alek mu sáhl na čelo a byl rád, když zjistil, že je chladné. Seregil se nevzbudil, ani když Alek sfoukl noční lampičku, vlezl si do postele a přitáhl ho k sobě. To Seregila uklidnilo a Alek brzy usnul.

* * *

Poryvy větru mu neustále škubaly pláštěm a šlehaly mu vlasy přes oči. Seregil se sklonil, aby si prohlédl zámek na těžkých dubových dveřích. Měsíc stál vysoko, vrhal dost světla, aby bylo možné rozeznat zrezivělé kování a ohromnou klíčovou dírku. Nic v jeho nářadí nebylo dost velké, aby zámek odemkl. Stál tam, obklopený lišejníkem zarostlou kamennou zdí, mezi ním a Alekem byly dveře a on se musel k Alekovi dostat. Při té myšlence se mu rozbušilo srdce a tepalo mu v hlavě. Musí najít Aleka!

Vrazil do klíčové dírky ruku a hmatal po stavítkách. Byla ostrá jako břitva, řezal si o ně citlivá bříška prstů, ale nemohl přestat. Bolest byla nesnesitelná, ale konečně ucítil, jak zámek povoluje. Vytáhl zakrvácenou ruku, prudce dveře rozevřel a ocitl se v dlouhé chodbě.

„Aleku!“ Jeho hlas zněl přidušeně, byl sotva slyšitelný. Zkusil to znovu, ale vydal ze sebe jen chraplavý šepot.

Když však vyrazil chodbou, slyšel své jméno, ozývající se z veliké dálky, která neměla nic společného s kamennými zdmi. Chodba byla dlouhá a na jejím opačném konci stál Alek, zády k němu.

„Aleku!“ zachraptěl Seregil, ale věděl, že ho Alek nemůže slyšet.

Jak se bál, Alek zmizel vpravo za rohem. Seregil běžel k zatáčce, ale našel jen další, stejně dlouhou chodbu a Alek stál zase zády k němu. Vykřikl, ale Alek znovu zmizel – tentokrát vlevo. Opakovalo se to znovu a znovu, jako by hráli nějakou podivnou a rozčilující hru, která se Seregilovi rozhodně nezamlouvala.

Když naposledy zahnul za roh, uviděl Aleka, jak se choulí u zdi na slepém konci dlouhé chodby. Měl tvář v dlaních, ale Seregil ho poznal podle světlého copu a podle oblečení. Když jeho milý vzhlédl, z dříve krásné tváře nezbylo nic než lebka s prázdnými očními důlky. Náhle se za Alekem otevřely dveře a Alek jimi propadl. Dveře zmizely stejně nečekaně, jako se objevily.

„Ne!“ vykřikl Seregil. „Aleku! Talí, vrať…“

* * *

„…se!“

Zoufalství v Seregilově hlase Aleka vytrhlo ze spánku právě v okamžiku, kdy ho cosi tvrdě a prudce udeřilo do obličeje. Bolestně a překvapeně zasténal a automaticky zvedl ruce, aby útočníka odrazil. Místo toho však nahmatal Seregila, jak sedí vzpřímeně na posteli, zalitý studeným potem, a třese se. Chraplavým, vyděšeným hlasem neustále opakoval: „Vrať se! Prosím, vrať se!“

„To je v pořádku, talí.“ Alek ho jemně znovu položil a přitáhl si Seregilovu hlavu na rameno. Bylo příliš tma, aby ho viděl, cítil však, jak Seregilovi buší srdce o žebra, a vlhkou, lepkavou kůži. Noční můry nebyly pro Seregila ničím neznámým, ale už to bylo hodně dávno, kdy měl podobnou. „Co se ti zdálo?“

„Bylo to zlé.“

„O čem?“

„Já – nevzpomínám si.“

„Mluvil jsi ze spaní. Prosil jsi někoho, ať se vrátí.“

„Opravdu?“ Seregil se trhaně nadechl. „Nevím. Nevzpomínám si na nic kromě toho, jak jsem byl vyděšený.“

„Možná si vzpomeneš ráno. Co hlava?“

„Pořád bolí.“

„Něco ti přinesu.“ Ale když zkusil vstát z postele, Seregil ho pevně objal.

„Prosím, zůstaň.“

Alek přitáhl přikrývku Seregilovi k bradě a hladil ho po zádech jako tolik nocí po Nysanderově tragické smrti. Trvalo dlouho, než si byl jistý, že Seregil usnul.

* * *

Příští ráno se probudili pozdě. Seregil vypadal zřetelně vyčerpaně.

„Pořád tě bolí hlava?“ zeptal se Alek.

„Ne, díky bohům, ale moc dobře jsem se nevyspal.“ Seregil si promnul oči a zamračil se na něho. „Bilairyho koule, co to máš s obličejem?“

„To ty, talí. Házel jsi sebou ze sna.“ Alek přešel k vysokému zrcadlu a žalostně si prohlížel malou modřinu pod pravou lícní kostí. „Občas je nebezpečné s tebou spát.“

Seregil přišel k němu a jemně modřinu políbil. „Promiň.“

„Možná to bylo jen příliš sytým jídlem včera večer. Alaniin kuchař užívá příliš mnoho koření a másla.“

„Nejspíš to bude tím,“ zasmál se Seregil, ale znělo to trochu falešně. Oba si vzpomněli na dobu, kdy byly jeho noční můry víc než jen obyčejné sny.

* * *

Dveřmi jídelny proudily pozdně ranní sluneční paprsky. V zahradě za nimi už se vytratily krokusy a pod pučícími šeříky kvetly narcisy a voňavé hyacinty. Růžové keře zdobily čerstvé zelené lístky. Seregil a Alek si zrovna dávali pozdní snídani, když Runcer uvedl dovnitř Thera a Miku, jeho mladého učedníka.

Chlapci s pískově žlutými vlasy teď bylo deset let a ode dne, kdy ho Thero zachránil před spavou smrtí, vyrostl o půl dlaně. Mika, bystrý, zvědavý a občas trochu uličník, byl Therovi naprosto oddaný. Velké šedé oči zářily při každém slovu pochvaly pýchou a obdivem.

Runcer odešel do kuchyně přinést další jídlo a mléko pro Miku.

„Co sem vás dva přivádí tak brzy?“ zeptal se Alek, zatímco Therovi naléval šálek silného aurënského čaje.

„Brzy?“ ušklíbl se Thero. „Je skoro poledne a vy dva jste pořád v županech. Zase vás Alania zdržela celou noc?“

„Ne, vlastně jsme odešli dřív,“ řekl Alek.

„Líbí se mi,“ sdělil jim Mika a natáhl se pro kořeněný bochánek. „Pusinkuje mě, ale taky mi dává sladkosti.“

Thero odsunul bochánky z dosahu, aniž se dotkl talíře: „Způsoby!“

Ode dne, kdy se Mika přestěhoval z domu svých rodičů do pokojů v Therově věži v Domě Orësky, byl čaroděj chlapci učitelem, rádcem i opatrovníkem. Přestože byl Thero dost přísný, měl svého učedníka očividně rád a Seregil neustále žasl nad proměnou muže, který kdysi býval jeho soupeřem a teď byl vzácným přítelem. Dřívější „psí čumák“ vyzrál v rozumnou lidskou bytost, starající se o víc než o vlastní schopnosti a žízeň po vědění.

Mika se usilovně snažil tvářit kajícně. „Prosím, lorde Aleku, můžu si vzít bochánek?“

Alek se zazubil a posunul talíř zpět chlapci na dosah: „Vezmi si, kolik chceš.“

Zatímco si dospělí povídali o různých společenských událostech, Mika snědl svou porci bochánků a slaniny, a když si myslel, že se nikdo nedívá, podstrčil pár soust i dvěma bílým zengatským psům, lelkujícím pod stolem. Když bylo po jídle, Thero chlapci navrhl, ať vezme psy do zahrady.

Seregil na Zira a Mâraga pískl, aby vylezli zpod stolu, a našel dost okousanou dřevěnou kouli, aby jim měl Mika co házet. Když chlapec odešel, Seregil se na čaroděje tázavě zadíval.

„Vypadáš neobvykle unaveně, Seregile,“ podotkl Thero. „Neříkej mi, že tě začíná dohánět tvůj nevázaný život?“

„Moc jsem se nevyspal.“

„Měl noční můry,“ dodal Alek, čímž si od Seregila vysloužil mrzutý pohled.

„To je mi líto,“ řekl Thero. „Pokud si vzpomínám, míval jsi je dost často.“

„Každý občas nějaké má,“ odbyl celou záležitost Seregil. „Takže co tě sem přivádí?“

Thero si dolil další čaj. „Co si myslíš o přízracích?“

„Nemám je rád.“ Seregil usrkl čaj a podíval se po Alekovi. Pokud věděl, mladší muž se bál jen tří věcí: ztráty Seregila, výšek a duchů – od doby, kdy ucítil jejich chladný dotek, toho dne, co na dalekém plenimarském pobřeží zabil dyrmagnos. „Proč se ptáš?“

Čaroděj se usmál. „Jen jsem uvažoval, jestli byste si se mnou nechtěli udělat malou vyjížďku. Dorazila zpráva, že minulý týden duchové možná zabili guvernéra Kourosu a jeho milenku.“

„Kouros? Posvátný Kouros?“ Najednou se zdálo, že si Alek moc starostí s duchy nedělá.

„Právě ten. Tys tam nikdy nebyl, že, Seregile?“ zeptal se Thero.

„Ne, ačkoliv jsem se tam vždycky chtěl podívat,“ odvětil Seregil. „Když jsem byl Nysanderův učeň, slíbil mi, že mě tam vezme, ale než k tomu došlo, věci se pokazily.“

Na Kourosu, bohatém na zlato, historickém i duchovním srdci Tří Zemí, sídlila nejstarší věštírna ve Třech Zemích. Po válce se ostrov po mnoha desítkách let znovu vrátil do vlastnictví Skaly. Loni v létě tam Klia odjela s početným vojskem, aby udělala mezi obyvatelstvem pořádek. Ti, kdo byli oddaní Plenimaru, byli vyhnáni – ačkoliv většina jich uprchla dřív, než Klia dorazila – a ti, co zůstali, museli složit přísahu věrnosti královně Elani a Skale.

„Proč si lidé myslí, že je zabili duchové?“ zeptal se Alek.

„Protože několik lidí tvrdilo, že vidělo duchy blízko pokoje, kde zemřeli – to za prvé. Alespoň jeden z nich byl očividně spatřen spolehlivými svědky: stín hodně vysokého muže.“

„Pokud tihle spolehliví svědci mluví pravdu.“

„Ano,“ odpověděl čaroděj, „ale z poslední doby máme i další zprávy o záhadných úmrtích a zmizeních – většinou šlo o pastýře a poutníky.“

„Hm.“ Seregil zatočil čajem v šálku.

Thero zvedl obočí: „Zdá se, že už sis na to udělal názor.“

„Ne, ale odmítám se nechat ovlivnit historkami z druhé ruky. Jinak se budeme vrhat za každým stínem a říkat mu duch.“

„A když ti řeknu, že pokoj byl zamčený zevnitř na závoru?“

Seregil nakrčil nos. „To je sotva důkaz nadpřirozených sil. Vyloučil někdo kouzla?“

„Podívám se po stopách, samozřejmě,“ odvětil Thero.

„Kde přesně se to stalo?“ zeptal se Seregil.

„V paláci hierofantů ve starém sídelním městě Menosi. Zesnulý guvernér, arcivévoda Toneus, přestavoval palácové prostory a renovoval sídlo věštírny. Měl v úmyslu předložit to vše jako hold královně Elani, až letos v létě přijede.“

„Tím by si jistě získal přízeň.“ Alek si zabral poslední plátek slaniny z talíře. „Takže ty si myslíš, že když se potloukal starými troskami, vyrušil nějaké naštvané duchy?“

„Zní to přijatelně,“ odpověděl Thero. „Po staletí se říká, že na celém ostrově straší. Poutníci a bardi vyprávějí bezpočet historek o setkáních s lidmi v dávném oblečení nebo o ztracených dětech po celém ostrově, nejenom v Menosi. Kolik je na nich pravdy, se teprve uvidí, ale s tolika příběhy jsem ochoten potlačit pochyby, dokud se tam nedostaneme. Duchové existují, a bylo by divné, kdyby na tak dlouho obývaném ostrově žádní nebyli. Ať je to jakkoliv, jestli má Elani letos v létě v plánu vydat se na Kouros a navštívit věštírnu, její matka a strýc nebudou chtít, aby se ocitla v nějakém nebezpečí.“

„Ne, jistěže ne,“ řekl Alek. „A jak přesně Toneus a jeho milenka zemřeli?“

„Hlášení guvernérovy tajemnice, lady Zelly, popisuje těla jako doslova rozervaná na kusy. Velmi odporná záležitost.“

„Hm.“ Seregil špičkou nože kreslil zbytkem žloutku ze sázených vajec arabesky a dál se tvářil nedůvěřivě.

„Na ostrově to znovu vyvolalo neklid a existují obavy z lidové vzpoury,“ pokračoval Thero. „Pro zmizení mohou existovat i přízemnější vysvětlení a lady Zella se obává nejhoršího. Královna posílá na Kouros jako zatímního guvernéra Kliu a já pojedu také.“

Seregil se zasmál: „Opravdu?“

„S královským pověřením,“ ostře odvětil Thero, ale trošku mu zrůžověly uši.

Přestože byl Thero před rokem formálně uznán jako Kliin milenec, bylo to poprvé, kdy měl čaroděj Orësky tak těsnou vazbu s královskou rodinou, a proto stále nebylo jisté, jestli se budou moci vzít, jelikož ani z jedné strany neexistoval podobný precedens. Čarodějové Orësky, kteří většinou skládali přísahu celibátu, byli tiše pohoršeni. Z královské strany se soudilo, že bude vkusnější odložit svatbu, až se bezpečně vdá mladá královna Elani. Jelikož si Elani ještě nevybrala manžela, natož aby porodila dědičku, byla Klia stále součástí následnické linie. Kliin poměr s čarodějem – kteří byli ze své magické podstaty neplodní – skýtal očividnou výhodu, jelikož tlumil jakékoliv přetrvávající podezření, že si nárokuje trůn.

Seregil a Alek si svorně mysleli, že je to všechno příliš složité a hloupé, ale Klia a Thero prozatím navenek bydleli odděleně: Thero ve své věži a Klia v komnatách v paláci. Čas strávený mimo město bezpochyby nabízel vítaný oddech od zkoumavých pohledů společnosti.

„Jedu také, abych prozkoumal to strašení,“ dokončil Thero, „a vaše pomoc by se mi opravdu hodila. Klia už vlastně královně navrhla, abyste vy dva jeli jako Pozorovatelé, ještě s Micumem Cavishem. Pokud souhlasíte, hned mu pošlu zprávu. Královna vám samozřejmě nemůže dát oficiální zmocnění.“

„Samozřejmě že ne.“

„Vezmeš s sebou Miku?“ zeptal se Alek. Mrkl na Seregila a dodal: „Můžete si z toho udělat rodinný výlet.“

Thero si rýpnutí nevšímal. „Ano. Pochopitelně ho nevystavím nebezpečí, ale cesta pro něho bude velmi poučná. Ještě nikdy nebyl venku z Rhíminee.“

Právě v tu chvíli se chlapec přihnal ze zahrady. „Pojedou s námi, mistře?“

„Posaď se,“ řekl mu Thero. „Ještě to probíráme.“

Mika se usadil na své židli, ale očividně překypoval vzrušením. „Musíte jet! První hierofant a jeho lidé dopluli na Kouros a postavili Menosi před víc než dvěma tisíci lety. Neumím si vůbec představit, jak je to dávno, ale město tam pořád je! Nechcete vidět, kde žili?“

„O hierofantech toho moc nevím,“ připustil Alek.

„Mistr Thero mě o nich učí,“ prohlásil Mika. „Kouros je místo, kde žili velcí vládcové, hierofanti, když se svými lidmi připluli přes východní moře. Jejich potomci se usadili i na pevnině, a tak po nějaké době vznikly Mycena, Plenimar a Skala.“

„Výborně,“ řekl Thero. „A proč zůstali tak dlouho na Kourosu?“

„Kvůli věštírně, první ve Třech Zemích.“

„A proč ho opustili?“ zeptal se Alek.

„Nikdo si není jistý,“ odpověděl Thero. „Podle dějin, které jsem četl, zasáhla ostrov zanedlouho po založení Tří Zemí ohromná bouře a většinu obyvatel zahubila. Tehdy také utichla věštírna, ale nikde jsem nenašel žádné vysvětlení, proč se to stalo.“

„V Aurënenu se o tom vypráví příběh,“ řekl Seregil a všechny oči se obrátily k němu.

„Faieové o Kourosu věděli?“ zeptal se Alek.

„Samozřejmě. Východní klany obchodovaly s Menosi a základnami na pobřeží až do vlády poslední hierofantky Nhandi Moudré. Kouros je prvním místem, kde se smísila krev mého a vašeho lidu.“

„A narodili se tam první čarodějové, velmi mocní mágové,“ řekl Thero.

„Proč byla Nhandi poslední z hierofantů?“ zeptal se Alek.

„To je další věc ztracená v mlze dějin. Tehdy bylo zničeno velké množství záznamů.“

„Jaká bouře může smést celý ostrov?“ zeptal se Mika.

Seregil pokrčil rameny. „Někteří říkají, že to byla bouře, ale stejně tak to mohlo být zemětřesení nebo ohromná vlna. Ať to bylo jakkoliv, město Menosi bylo postupně opuštěno a lidé se mu začali vyhýbat.“

„Ale věštírna je tam pořád, i když mlčí,“ podotkl Alek. „Říkal jsi, že ji Toneus opravoval?“

Thero přikývl. „Je to posvátná půda, zasvěcená Illiorovi, myslím.“

„Můžeme tam jít, mistře?“ zeptal se Mika.

„Ano. Musíme ji uctít. Co ještě víš o Kourosu, Seregile?“

„Vlastně nic moc, až na to, že obchod mezi Aurënenem a ostrovem byl nějakou dobu po katastrofě přerušen, ale tehdy už zdroje ostrova vyschly, kromě dolů. Zlata je na Kourosu zřejmě nekonečně mnoho.“

„Podle prvních průzkumů, když Klia znovu převzala ostrov, tam Plenimarští stále těžili zlato, stříbro a pár dalších věcí.“

„Proto chtěla královna ostrov zpátky?“ zeptal se Alek.

„Bez místního zlata jsme se už dlouho obešli, ale Kouros je kolébkou celé naší civilizace a všech Tří Zemí. Držet Kouros znamená držet naše kořeny, naši minulost. Během staletí byly položeny mnohé životy pro čest získat tu osamělou skálu.“

„Kdy odplouváte?“ zeptal se Seregil. „A jak Klia vysvětlí, proč jedeme my?“

„Lodě budou připraveny k vyplutí za tři dny,“ odpověděl Thero. „A pokud jde o vás dva, královna vám na ostrově udělila panství, jedno z mnoha, která zůstala prázdná, když utekli stoupenci Plenimaru. Někdy během dneška byste měli dostat královský dekret, který to potvrzuje. Myslím, že z vás dělá barony.“

Seregil zasténal.

„Nebudete muset sloužit u dvora,“ ujistil ho čaroděj. „A panství můžete klidně nechat správci. Zacházejte s ním jako s jedním z různých majetků, které lord Seregil vlastní a spravuje z Rhíminee. Koneckonců, je to jen pro efekt. A pomysli, jak dobrá výmluva to bude, až budete potřebovat zmizet.“

Alek se zazubil: „Baron Alek í Amasa z Kourosu. Líbí se mi, jak to zní. Co na to říkáte, barone Seregile?“

„Je mi to jedno,“ zabručel Seregil, naštvaný vyhlídkou, že mu vrazí titul.

Thero si netrpělivě povzdechl.

„Pověz mi víc o situaci na ostrově, Thero,“ řekl Alek. „Zmínil ses, že stoupenci Plenimaru odešli, ale jsou tam jiní, kteří zůstali? To je zdroj nepokoje?“

„Částečně, ale jelikož Plenimar držel ostrov po několik generací, je tam početná populace lidí, kteří se na ostrově narodili a považují ho za svůj domov a dědictví. A někteří samozřejmě uzavřeli sňatky s rodinami ostrovanů z Kourosu, takže je jejich postavení ještě nejasnější. Jak jsem řekl, ti, co zůstali, přísahali věrnost Elani.“

„Lidé budou přísahat na cokoliv, aby si udrželi, co považují za své,“ podotkl Seregil.

„A jeden z těch nových ‚obyvatel‘ se třeba rozhodl zabít symbol toho, co můžou považovat za okupaci – guvernéra,“ řekl Alek.

Thero přikývl: „To je jistě jedna možnost.“

„Co víš o tajemnici, která poslala to hlášení?“ zeptal se Seregil.

„Neznám lady Zellu osobně, ale podle Korathana to byla guvernérova pravá ruka.“

Seregil zabubnoval prsty na hraně stolu a pak přikývl: „Musím připustit, že to zní jako zajímavý problém.“

„Takže půjdete?“ zeptal se Thero.

Seregil se na Aleka křivě usmál: „Co říkáš? Budeme čelit světu přízraků, pro zemi a pro královnu?“

Alek se zazubil zpět: „Samozřejmě.“

Seregil zvedl šálek: „Na duchy a zrádce!“

* * *

Zbytek dne strávili přípravami na cestu a na návštěvu dvora, která nad nimi visela.

Jak Thero předpověděl, odpoledne jim královský herold doručil dokument, který je povolával za dva dny do paláce, aby přijali nové postavení a panství.

Micum dorazil předchozího večera, včas, aby mohl jít s nimi.

„Takže si Elani konečně prosadila svou, co?“ řekl Micum, když se usadili u ohně v knihovně nahoře, a zazubil se na ně. Husté, stříbrem prokvetlé zrzavé vlasy i dlouhý knír měl pečlivě zastřižené a byl oblečený jako venkovský šlechtic, který přijel do města. Přinesl si svůj luk a dlouhý meč, ale starou otlučenou pochvu nahradila nová, velmi pěkná, aurënského původu.

Alek se zasmál: „Vypadáš každým coulem jako gentleman, který jde ke dvoru.“

„Trochu změna proti obvyklému, což?“ řekl Micum a vytáhl dýmku a váček s tabákem. „Tuhle pochvu mi udělal ke jmeninám Nyal, když byli s Bekou posledně doma.“ Zálibně kůži pohladil; potěšilo ho, koho si jeho nejstarší dcera zvolila za manžela. „Jsem rád, že mám konečně důvod si ji vzít. Kari a Illia vysypaly všechny truhly na šaty, které máme, aby mě řádně vybavily, a dělaly si velké starosti, že nejsem oblečený podle nejnovější módy, ať je právě, jaká chce.“

„Víš, že Elani na tom nesejde,“ řekl Seregil. „Kolik toho víš o našem úkolu?“

Micum použil kleště z krbové římsy, aby si zapálil dýmku uhlíkem z ohniště. „Jenom to, že guvernér z Kourosu byl zavražděn a Klia byla jmenována zatímním guvernérem a poslali ji vyšetřit úmrtí. Předpokládám, že nás bere s sebou právě proto.“

„Možná jsou tam duchové,“ řekl mu Alek.

Micum zvedl ježaté obočí: „O tomhle detailu se Therův vzkaz nezmiňoval.“

„Nejspíš si myslel, že by Kari dělala cavyky, kdyby to věděla,“ řekl Seregil.

„No, to by možná dělala.“ Micum a jeho žena se hluboce milovali – tak hluboce, že dokázala celé roky přijímat všechno jeho toulání – ale jak stárli, dělala si Kari větší starosti než dřív. „Jestli je to duch, můžeme s tím něco dělat?“

„Nejspíš jen přinést důkaz a možná varovat lidi, aby se drželi dál,“ řekl Alek. „Ale Seregil už se rozhodl, že tam žádný není.“

„Nerozhodl! Jen se na to dívám s otevřenou myslí.“

„Já doufám, že tam žádný není,“ připustil Alek. „Kdykoliv beru spíš pěkného, živého nepřítele.“

„Ale co když ano?“ Micum zamyšleně bafal z dýmky. „Má Thero nějaká kouzla takového druhu?“

„Tvrdí, že ano,“ pokrčil rameny Seregil. „Půjdeš zítra na naše udělení titulů?“

Micum se s dýmkou v ústech zazubil: „To si nenechám ujít.“

Kapitola 3

SEREGIL A ALEK JDOU KE DVORU

Příští ráno se pečlivě oblékli. Alek stál před vysokým zrcadlem, šněroval si vyšívanou lněnou košili a oblékal nový plášť. Drahocenná vlněná látka byla skoro stejně tmavě modrá jako jeho oči a knoflíky, na kterých Seregil u krejčího trval, měly podobu stylizovaných zlatých květů s leštěnými safíry. Lemy límce, manžet a spodního okraje pláště vyztužovala zlatá výšivka s propracovaným listovým vzorem.

„Jestli spadnu do vody, stáhne mě to ke dnu,“ zamumlal Alek.

Seregil, který seděl na kraji postele s hedvábnými závěsy a nazouval si nejlepší boty, se zazubil. „Nemyslím, že bychom si s tím museli v paláci dělat starosti.“

„Takže si Elani konečně prosadila svou.“

Během vyšetřování spiknutí, které ohrožovalo nejen její život, ale i život královny a princezny Klii, je Elani začala považovat za přátele. Tehdy z nich chtěla udělat dvořany, za odměnu, ale její strýc Korathan se za Seregila s Alekem přimluvil a rozmluvil jí to. Korathan se poradil s Therem, Seregilem a Alekem, zašel za neteří a částečně jí objasnil jejich práci pro Skalu v roli Pozorovatelů, což byla síť špehů, na kterou Thero dohlížel. Elani jejich tajemství uchvátilo a okamžitě obnovila královský souhlas s prací Pozorovatelů, který její teta královna Phoria před smrtí odvolala.

Seregil vstal a Alek mu přidržel tmavě červený plášť. Seregil vklouzl rukama do rukávů a zavrtěl rameny, aby se plášť usadil. Byl stejně propracovaný jako Alekův, se zlatými knoflíky v podobě měsíčního srpku, nesoucího kulatý černý jantar. Seregil přešel k toaletnímu stolku, otevřel malou kazetu, vzal ze sametového polštářku rubínový prsten svého předka Corrutha í Glamiena a navlékl si ho na pravý ukazováček. Na levém malíčku už měl malý diamantový prsten – odměnu od Elani. Mladá královna byla s dárky štědrá – což byla okouzlující vlastnost, která ji však předchozího léta během vlády strachu málem stála život.

Seregil si sčesal dlouhé tmavé vlasy dozadu a pověsil si do pravého ucha rubínovou náušnici. Kejklířským pohybem prstů vyčaroval pro Aleka stejnou, jen se safírem.

„Dnes nemám jmeniny,“ zasmál se Alek, když si ji nasazoval.

Seregil se něžně dotkl Alekova ucha, obdivuje způsob, jakým drahokam ladil s milencovýma očima. „Musíme se pořádně předvést. Koneckonců z nás budou baroni.“

Dole pod schody našli Micuma, už taky oblečeného ke dvoru, i když ne tak skvostně jako oni. Micum neměl trpělivost s paráděním, jak říkal jakýmkoliv ozdobám, které nebyly nutné. Měl však dobře střižený zelený plášť se stříbrnými knoflíky a opasek byl z krásně zpracované aurënské kůže stejně jako pochva meče.

Když scházeli po širokých schodech k němu dolů do salónu, zazubil se na ně: „Vy dva vypadáte jako párek zjemnělých dvorních psíčků.“

Seregil se mu posměšně uklonil: „Přesně o to nám šlo.“

* * *

V paláci je páže doprovodilo do velké audienční komnaty s klenutým stropem. Komoří si ověřil jejich jména a záležitost, ve které přišli, a pak se připojili k zástupu žadatelů, shromážděných před královským pódiem.

„Ach, tady jsi, Micume,“ řekl Thero, který se s Mikou po boku vynořil z davu. „Děkuji, žes přijel tak rychle.“

Thero si ke dvoru oblékl krásný modrý plášť a Mika měl krátké bílé roucho lemované barvami svého mistra.

„Nuže, ahoj!“ Micum chlapci rozcuchal vlasy. „Mistr Thero to zřejmě pojal jako lekci?“

Mika se zazubil: „Učím se všechny tituly a postavení. Ale Seregilovi a Alekovi můžu pořád říkat ‚lordi‘, takže to bude snadné.“

„Těšíš se na cestu?“ zeptal se Micum.

Mika vykulil šedé oči a široce se usmál: „Ano! I když mistr Thero říká, že se musím držet dál od nebezpečných míst. Slíbil to mamince.“

Právě v tu chvíli starší lord kancléř, vévoda Waris, zabušil vyřezávanou holí o mramorovou podlahu a ohlásil: „Přichází Její Veličenstvo královna Elani.“

Plavovlasá Elani byla v sedmnácti letech stále štíhlá jako chlapec, a když zaujímala své místo na zdobeném kamenném trůnu, působila klamně křehce. Přesto vypadala každým coulem jako královna. Měla rubíny posázenou čelenku a na šatech v královské červeni zlatý pancíř s tepaným královským znakem, plamenem a měsíčním srpkem. U boku jí visel Ghërilainin meč, hlavní symbol její moci, a na polštáři u nohou ležela zlatá válečná přilba jako trvalá připomínka, že skalské královny jsou především válečnice a ochránkyně země.

Její strýc princ Korathan jí stál po pravici ve funkci místodržícího, v rouchu, s těžkým řetězem a plochým sametovým kloboukem, náležejícím k jeho úřadu.

Kancléř postupně volal všechny žadatele. Zatímco čekali, až vyvolají jejich jména, Alek Elani pečlivě sledoval. Byly jí předkládány žádosti, prosby i stížnosti. Dívka všem pozorně naslouchala, a než vyhlásila své stanovisko, občas se poradila s Korathanem. Alek obdivoval, jak klidně se tváří. Jen jednou jejím výrazem probleskly city, když před ní padla na kolena barvířova žena, lomila barvami potřísněnýma rukama a prosila o manželův život. Muž v záchvatu hněvu zabil učně. Alek si byl jistý, že na okamžik zahlédl v Elaniných očích soucit, ale pak královna zavrtěla hlavou a ženu, vzlykající do kapesníku, odvedli příbuzní pryč.

Královna byla nejvyšším představitelem práva v zemi a Alek měl podezření, že to na ni navzdory všemu výcviku těžce doléhá.

Konečně kancléř zvolal: „Lord Seregil z Rhíminee a lord Alek z Břečťanového Pramene. Předstupte.“

Vykročili se Seregilem vpřed a poklekli před pódiem. Elani sešla dolů a postavila se před ně, ruku na jílci meče.

„Nechť je v zemi známo,“ ohlásil Korathan, „že tito dva muži, ač cizinci, mají královninu přízeň.“

Elani tasila meč a v obou rukách ho držela před sebou.

„Přísaháte věrnost trůnu a Skale?“ zeptala se.

„Při Čtveřici, tak přísahám,“ odpověděl Alek, kterého Seregil naučil obřadní odpovědi.

Seregil přísahu slavnostně zopakoval.

„Přísaháte, že v časech války přijdete královně na pomoc?“

Oba přísahali a Alek přemýšlel, jestli to znamená sloužit jako důstojníci. Vždycky trochu záviděl své přítelkyni Bece Cavishové, která teď velela Královnině jízdní hlídce.

„Ukažte svou oddanost Skale a královně,“ pronesl Korathan.

Padli královně k nohám a políbili lem jejího roucha.

„Poklekněte,“ poručil Korathan.

Elani, s koutky zelených očí pozvednutými v náznaku úsměvu, se jich špičkou meče dotkla na obou ramenech. „Jelikož jste před těmito svědky přísahali věrnost, udílím vám titul baronů z Měsíčního Zrcadla, se všemi zeměmi, vodami a movitostmi, které k tomu náleží.“

„Budeme věrnými správci, Vaše Veličenstvo, k vašim službám,“ odpověděl Seregil.

„Děkuji Vám, Vaše Veličenstvo,“ řekl Alek.

Elani zasunula meč do pochvy a podala jim ruku k vazalskému polibku. Konečky prstů v Alekově dlani měla studené a ztvrdlé od tětivy luku. Když se Alek znovu narovnal, zahlédl na bledých tvářích úsměv a lehký ruměnec.

Elani vystoupila na pódium a posadila se. Když kývla, Korathan vyhlásil: „Všem zde shromážděným, ke královnině potěše, představuji barona Seregila z Měsíčního Zrcadla a barona Aleka z Měsíčního Zrcadla. Prokažte jim všichni úctu, náležející jejich postavení.“

Dav prostých lidí se jim uklonil a spolu s nimi nižší šlechtici a dvořané. Ti s vyššími tituly než baron jen kývli hlavami. Micum se zazubil a okatě se poklonil.

A tak se Alek poprvé v životě stal majitelem panství s pravým titulem, jelikož ten předchozí si Seregil jen vymyslel, když ho poprvé přivedl do Rhíminee.

„Až audience skončí, královna si s vámi třemi přeje mluvit,“ sdělil jim nižší komoří, když bylo po všem a Elani se ujala dalších povinností.

O několik hodin později je zavedli do soukromého přijímacího pokoje, kde se k nim připojili Elani a princ Korathan.

„Děkuji, že jste přijali mé pověření,“ řekla Elani, když se všichni uklonili a políbili jí ruku.

„Nepřijmout by bylo nemyslitelné, Veličenstvo,“ řekl Alek.

„Všem vám plně důvěřuji,“ s úsměvem odvětila Elani. „A doufám, že mi odpustíš, barone Seregile, že jsem tě povýšila navzdory tvému přání. Strýc Korathan říkal, že se ti to nebude líbit, ale je to více než zasloužené.“

Seregil se ladně uklonil. „Jsem poctěn, Veličenstvo, a udělám, co můžu, abych dělal Měsíčnímu Zrcadlu čest.“

„Bylo mi řečeno, že je to velmi příjemné místo s rozsáhlými pozemky.“

„A pěkným stádem koní z ostrovního chovu,“ dodal Korathan. „Říká se, že se vyrovnají i koním z Aurënenu.“

„Pak to jsou opravdu dobří koně,“ řekl Micum, který sám koně choval.

„A teď k naší záležitosti.“ Elani vytáhla z rukávu složený dopis a dala ho Seregilovi. „Toto je hlášení, které jsem obdržela od guvernérovy tajemnice, lady Zelly. Byl bys tak hodný a přečetl ho i ostatním?“

Seregil rozložil jemný pergamen a uhladil si ho na koleně. „Jejímu královskému Veličenstvu královně Elani, dvacátého sedmého dne klesinu. Ctěné Veličenstvo, s velkým žalem Vám musím oznámit, že minulé noci zemřel arcivévoda guvernér Toneus. On i jeho společnice, vévodkyně Seria, byli zabiti při pobytu ve starém sídelním městě, v paláci, který arcivévoda přestavoval před vaší zdejší návštěvou.

S velkým znepokojením musím ohlásit, že arcivévoda zemřel za tajemných a strašlivých okolností. Když byly vylomeny dveře jeho komnaty, odhalily scénu nepopsatelného masakru. Oba obyvatelé komnaty byli rozerváni na kusy, nanejvýš surově a zvráceně. Prosím o odpuštění, že nebudu zacházet do dalších detailů, jelikož to sama stěží chápu, přestože jsem to viděla na vlastní oči. Zároveň bylo hlášeno, že jiný strážce viděl poblíž ducha. Nevím, zda je to pravda a zda to souvisí s úmrtími, prosím vás však, abyste poslala někoho, kdo může vše důkladně vyšetřit.

Přestože guvernér Toneus navázal přátelské vztahy s místním obyvatelstvem, za nepřítomnosti královnina zástupce mám obavy o stabilitu a bezpečí ostrova a Vašich věrných poddaných. Prosím, Vaše Veličenstvo, abyste co nejdříve vyslala pomoc k zajištění vlády na Kourosu. Vaše nejpokornější služebnice, lady Zella.“

Seregil vzhlédl: „Vykreslila temný obraz.“

„A rozhodně zní zoufale,“ podotkl Micum.

„Ano,“ řekla Elani. „Posílám tam zpět tetu Kliu jako zatímní guvernérku, s jednotkami, aby udržela pořádek, a lordem Therem jako jejím čarodějem. Žádám, abyste jim se svými zvláštními schopnostmi pomohli odhalit příčinu a skutečný význam obou úmrtí a důsledky, které mají pro naši vládu na Kourosu.“

„Vítáme tu výzvu, Veličenstvo,“ odpověděl Alek.

„Jsem Vašemu Veličenstvu velmi vděčný za důvěru,“ dodal Micum.

„V té záležitosti loni jste byl nepostradatelný, lorde. A lord Thero mi řekl, že jste byli spolu se Seregilem po mnoho let nejlepšími z Pozorovatelů a že je Alek stejně schopný jako vy.“

„Jsme poctěni, Veličenstvo,“ odpověděl Alek.

Elani se usmála: „Jsi velmi skromný, barone Aleku. Vy všichni. Sloužíte Skale tiše, bez nároků na slávu. To je pro mě u dvora ojedinělá a velmi osvěžující zkušenost.“

„Ta práce je odměnou sama o sobě,“ řekl Seregil.

„Není mnoho těch, kterým bych to věřila,“ odpověděla Elani. „Ale vám věřím.“

Kapitola 4

PLACHTY A PŘÍBĚHY

V den odjezdu bylo jitro studené a šeré. Když s Alekem a Micumem procházeli po Velrybím nábřeží, vlhký vítr z přístavu šlehal Seregilovi pláštěm o kolena. Na okamžik ucítil bodnutí obav, přestože si nebyl jistý proč. Jako by narazil na nějakou vzpomínku, ale nemohl si vybavit jakou.

Vlajková loď, velká karaka jménem Honič, kotvila v přístavu, zatímco námořníci vynášeli po houpající se lodní lávce poslední zavazadla a zásoby. Na přídi i zádi měla vysoké palubní nástavby a vypadala pevná jako dům, což bylo dobře. Dokonce i tady, v relativním závětří za moly vnitřního přístavu, byla voda zčeřená a zpěněná. Tři další podobné lodě kotvily těsně za Honičem, naložené koňmi a vojáky.

Klia stála poblíž můstku Honiče s hloučkem příznivců. S ní stála jako vždy její přítelkyně a pobočnice, velitelka Myrhini. Klia dnes na sobě měla pěkný cestovní plášť, ale Myrhini byla v uniformě, v těsných jelenicových kamaších a zelené, bíle lemované tabardě Královniny jízdní hlídky, s vyšívaným znakem dvou zkřížených šavlí podpírajících korunu. Po boku jí visel hojně užívaný dlouhý meč a kolem krku se třpytil zlatý řetěz, náležející k hodnosti.

„Tady jste, urození lordi!“ zvolala Klia a vyrazila k nim, aby všechny tři objala. „Je mi líto, že jsem neviděla vaše povýšení, ale byla jsem v Cirně dohlédnout na obranu Kanálu. Mír už některé lidi vede k laxnosti.“ Potřásla si rukou s Micumem: „Beka a Nyal posílají pozdravy.“

„Děkuji ti,“ odpověděl. „Královna má pro vás rozhodně dost práce.“

„Skoro tolik jako za války,“ se smíchem odvětila Myrhini. „Ale méně krvavé a nechybí nám jídlo.“

Na konci války byla Klia – tehdy velitelka jednoho regimentu Královniny jízdní hlídky, které teď velela jakožto generálka – vychrtlá a spálená sluncem, ale měsíce míru jí vrátily krásu. Tmavé kaštanové vlasy měla stažené z čela a pár měkkých, vlnitých pramenů, které unikly, lemovaly srdčitou tvář. Opálení její krásu jen zvýraznilo. Seregil ji viděl vyrůstat z pěkného dítěte v hrozivou válečnici a vždycky byl hrdý na to, že ho nazývala přítelem.

Myrhini, vysoká a tmavovlasá, vypadala unaveněji, ale když si prohlížela Seregila s Alekem, v černým očích jí jiskřil starý dobrý humor. „Takže baroni? A co když je to vaše Měsíční Zrcadlo jenom nějaký starý zchátralý statek?“

Klia se zasmála: „Mám podezření, že na to má o nich neteř příliš vysoké mínění.“

„Předpokládám, že to brzy sama uvidíš,“ řekl Alek.

„Obávám se, že ne,“ odpověděla Myrhini. „Zůstávám tady, abych během Kliiny nepřítomnosti velela Jízdní hlídce. Jen jsem se přišla rozloučit. Vy dva mi na ni teď budete muset dohlédnout.“

„Dohlédnout na mě?“ ušklíbla se Klia.

Alek se zazubil a hbitě zasalutoval pěstí na hrudi.

Brzy se k nim připojili i Thero a Mika, oblečení na cestu v kamaších a pláštích. V tak obyčejných šatech by se mladý čaroděj mohl vydávat za chlapcova staršího bratra.

Mika se doslova chvěl vzrušením. „Opravdu poplujeme na téhle lodi? Můžu zůstat na palubě? Jak dlouho potrvá, než se dostaneme ke Kanálu? Ach, ahoj, Klio!“

„Způsoby, Miko,“ připomněl mu Thero. „Musíš ji oslovovat Vaše Výsosti, když jsme na veřejnosti.“

„Chtěl jsem říct Vaše Výsosti,“ opravil se Mika.

Klia na chlapce mrkla. „Až budeme na cestě, nebude na tom tak záležet. Bude to jako prázdniny.“

„Prázdniny?“

„Ne od tvých lekcí,“ varoval ho Thero, ne nelaskavě.

„Mám rád svoje lekce, mistře Thero, ale ještě nikdy jsem nebyl na prázdninách,“ řekl Mika.

„Tak dobrá. Předpokládám, že se dnes dozvíme, jak se ti bude líbit plavba na moři.“

Chlapec se podíval na Thera a na loď. „Proč by se mi neměla líbit?“

* * *

Honič a jeho doprovod hladce vypluly ven vnitřními i vnějšími přístavními hrázemi. Seregil stál na záďovém kastelu a sledoval, jak přístav a město na vysokých útesech mizí v dálce. Poprvé po měsících měl něco nového a možná smrtelně nebezpečného, nač se mohl těšit. Když se vzali za ruce a opřeli se jeden o druhého, sdílejíce vzrušení, Alek se na něho chápavě usmíval. Údery vln o trup, křik racků, studená slaná bríza, výprava na neznámá místa – to vše hovořilo o dobrodružství.

To, a nezaměnitelný zvuk, jak Mika zvracel přes lodní zábradlí.

* * *

Když se obrys pobřeží ztratil v mlze a dálce, jeden z Kliiných pobočníků zavolal Seregila, Aleka a Micuma do Kliiny kajuty. Thero zůstal nahoře s Kliinou drysiánskou léčitelkou Yanou a jejím učedníkem, kteří se starali o Miku, trpícího mořskou nemocí.

Loď měla vysoko na přídi jednu pěkně vybavenou kajutu, kterou obývala Klia s Therem, a Micum se uložil s Mikou v menší kajutě vedle. Ostatní si museli vystačit s větší kajutou pro cestující pod nimi, jejíž stěny lemovaly úzké kavalce se zábradlím.

Královská kajuta měla okna s hedvábnými záclonami, postel s nebesy, malý kulatý stůl a skříňku plnou lahví dobrého alkoholu uloženého ve zvláštních policích.

Když přišli ostatní a usadili se kolem stolu, byla Klia u skříňky. Vytáhla z police láhev pálenky a potřásla hlavou. „Nepřipadá mi správné připíjet na cestu, vzhledem k tomu, jaký má důvod.“

„Tak na památku zesnulého guvernéra a na šťastné rozluštění jeho vraždy,“ navrhl Seregil.

Klia přikývla, nalila čtyři poháry a usadila se mezi Micuma a Aleka. „Povězte mi, co zatím víte.“

„To, že bývalý guvernér a jeho společnice byli zabiti nějakým odporným způsobem v zamčené místnosti ve starém městě,“ odpověděl Seregil.

„Ano. Okna byla zabedněná a dveře na noc zamčené. Stráž, která byla ve službě, je k ničemu. Jeden muž se pomátl a skončil v blázinci v Hlubokém Přístavu. Druhý beze stopy zmizel.“

„Ale někdo ohlásil, že viděl ducha, ne?“ zeptal se Alek.

„Ano, v chodbě, která vede od ložnice, v době, kdy bylo slyšet výkřiky. Podle strážce, který ducha viděl, to byl stín muže a na pár chvil mu zastoupil cestu.“

„Popsal nějaké podrobnosti?“ zeptal se Seregil.

„Nevím o ničem jiném, než že byl duch vysoký.“

„Je ten muž – ten, který tvrdí, že viděl ducha – k dispozici, aby s námi mohl mluvit?“ zeptal se Alek.

„Ano, drží ho v guvernérově sídle,“ odpověděla Klia.

„Drží ho?“ zeptal se Seregil.

„Zoufale se pokoušel dostat z ostrova. Nemůžu říct, že mu to mám za zlé, pokud mluví pravdu.“

„Bylo by divné o něčem takovém lhát, pokud si nemyslel, že ho budou obviňovat z vraždy,“ podotkl Micum. „Říkalas, že byl na chodbě dál od ložnice? Byl v dohledu?“

„To nevím,“ řekla Klia.

„A co těla?“ zeptal se Alek. „Viděli jsme dopis lady Zelly, ale ta nezacházela do podrobností.“

„V téhle věci víte totéž co já,“ odpověděla Klia.

* * *

Lodě se vlekly podél pobřeží, křižovaly proti větru k Cirně, která ležela po obou stranách mohutných útesů šíje, spojující Skalu s pevninou. Město bylo významným obchodním přístavem a hlídalo velký cirnský průplav – lidmi vytvořený kanál, prořezaný pěti mílemi kamene, aby spojil Vnitřní a Osijské moře.

Kapitán stočil kormidlo k ústí Průplavu, tmavé a klamně úzce vyhlížející průrvě v útesech. Ústí lemovaly dva vysoké sloupy, vytesané ve skále po obou stranách. Na každém z nich byl veliký kouřící maják, podepíraný symbolem jednoho z posvátné Čtveřice Nesmrtelných. Na této straně průplavu nesl levý pilíř ohromný kamenný snop svázaný hadem a pravý stočeného draka s měsíčním srpkem.

„Víš, co ty sochy představují, Miko?“ zeptal se Alek, když stáli s ostatními na palubě příďového kastelu. Díky drysiánským bylinkovým čajům byl chlapec znovu ve své veselé kůži.

„Snop je Dalna Stvořitel, Nesmrtelný, který dohlíží na život a plodnost. Had představuje navždycky,“ poslušně odpověděl Mika.

„Věčnost,“ opravil ho Thero. „A druhá strana?“

„To je drak Illiora Světlonoše a na hlavě má Illiorův měsíc.“

„A čemu vládne Illior?“ pobídl ho Seregil.

„Illior vládne magii, šílenství a snům.“

„A zlodějům,“ tiše dodal Alek.

„A zlodějům!“ zašeptal Mika.

„Výborně.“ Seregil chlapci rozcuchal vlasy.

„Ikonografie ho dost zaujala,“ podotkl Thero.

Lodě se připojily k pár tuctům plavidel, kotvících u Průplavu. Kliin prapor na hlavním stěžni Honiče a jeho sesterských lodí jim zaručil přednost a zanedlouho jim vypluly vstříc vlečné čluny. Když byla upevněna těžká lana, veslovaly s nimi do mokré soutěsky průplavu, plného ozvěn.

„Ty tudy pluješ poprvé, že, Miko?“ zeptala se kapitánka Lira, která si chlapce během pár minulých dnů oblíbila.

„Ano, kapitánko.“

Lira sáhla do váčku u opasku a dala chlapci malý stříbrný amulet na řetízku. Byl na něm Astellův znak. „Pro štěstí na cestách, dítě. Dávej na něj pozor.“

„Děkuji, kapitánko!“ Mika si přetáhl řetízek přes hlavu. Žena ho poplácala po rameni a odkráčela, vykřikujíc rozkazy.

„Kdo postavil tohle místo, mistře Thero?“ zeptal se chlapec, když zvedl hlavu k úzkému proužku denního světla vysoko nad rezonujícím kanálem.

„Vystavěla ho královna Tamír Veliká, když před pěti sty lety založila Rhíminee,“ vysvětloval Thero. „Říká se, že k proříznutí skály bylo potřeba několika let práce stovky čarodějů a tisíce dělníků a mnozí přišli o život. Když se podíváš pozorně, uvidíš místa, kde byl kámen odstřelen a roztaven kouzlem.“

„Stovka čarodějů?“ užasl Mika. „Je jich vůbec tolik v Domě Orësky?“

„Je, ale ne všichni jsou dost silní na taková kouzla. Tehdy tady žilo mnohem více mocných čarodějů.“

„Protože teď se rodí méně dětí s talentem, jako jsem já.“

„Správně.“

„Byl to pořádný úkol, což?“ řekl Micum. „Vzpomínáš si na ty majáky nahoře na pilířích, mezi kterými jsme propluli? Námořníci v noci vidí jejich oheň na míle daleko a ve dne míří za kouřem jako my.“

V šeru Průplavu bylo těžké měřit čas, konečně však jeden z námořníků zvolal: „Vidím polovinu cesty, kapitánko!“

Ve výklenku nad čarou přílivu stála veliká socha královny, vytesaná z leštěného mramoru, který jako by v šerém kanálu téměř svítil. Vypadala, jako by kráčela větrem, dlouhé vlasy odfouknuté z obličeje a šat, který měla na sobě, přilepený ke křivkám těla. V levé ruce držela velký oválný štít, ve zvednuté pravici meč. Tvář měla přísnou, a ne krásnou jako Klia a Elani, ale odhodlaný výraz mluvil o statečném srdci.

„To je Tamír Veliká,“ řekl Mikovi Alek. „To ona založila Rhíminee a nechala postavit Průplav.“

„Proč se jí říká Veliká?“

Alek se podíval na Seregila: „Budeš tak laskav? Jsi mnohem lepší vypravěč než já.“

„No, Miko, bylo nebylo,“ začal Seregil.

„Nejsem mimino!“

„Promiň, máš úplnou pravdu. Uděláme z toho lekci dějepisu, ano? Princezna Tamír se asi před pěti sty lety narodila královské princezně Aralain, která měla být královnou. Aralainin starší bratr Erius si však uzurpoval trůn pro sebe a zabíjel ženy a děvčátka s královskou krví, aby se zbavil všech, které by ho mohly žádat. Jedinou výjimkou byla jeho sestra, kterou musel velice milovat, když ji ušetřil. Když se však dozvěděl, že je těhotná, věděla Aralain, že jejímu dítěti takové milosrdenství neprokáže. Aby princeznu, pojmenovanou Tamír, ochránili, vydávali ji za chlapce, kterému říkali Tobin, a drželi ji stranou v horách, dokud nebyla dost stará, aby mohla s králem bojovat o právo, které jí náleželo. Tehdy před celým vojskem, které shromáždila, odložila chlapecké šaty a odhalila svou pravou totožnost.“

Mika se zazubil: „Odložila šaty?“

„Asi to byl nejlepší způsob, jak je přesvědčit.“

„Pro Seregila to není nijak neobvyklý způsob argumentace,“ suše podotkl Thero.

„A co se stalo potom?“ zeptal se chlapec.

„Vedla veliké vojsko a skupinu věrných čarodějů proti králi a jeho synovi, svému milovanému bratranci, a vyhrála trůn zpět. Od té doby vládnou královny, jak Světlonoš zamýšlel. Byla to skvělá královna – laskavá, spravedlivá a neohrožená válečnice, stejně jako zakladatelka rodu Ghërilain I. Během své vlády založila Rhíminee jako nové sídelní město a postavila Dům Orësky jako odměnu věrným čarodějům. Od těch dob jsou známí jako…“

„Třetí Orëska,“ skočil mu do řeči Mika. „Mistr Thero mě učil dějiny skalských čarodějů. První Orëska byli Aurënfaieové a Druhá svobodní čarodějové smíšené krve, než se stali Třetí Orëskou a přišli žít do Rhíminee.“

„Ale o královnách tě neučil? Jaké vzdělání ti to Thero dává?“

„Chlapec toho má i tak hodně, učí se základy a zvyká si na život v Domě Orësky,“ řekl Thero. „Na lekce dějepisu je dost času.“ Odmlčel se, zvedl obočí a podíval se na Seregila. „Možná bys ho v téhle věci chtěl vzdělávat ty? Jsi dostatečně vzdělaný a upovídaný. Dokonalá kvalifikace pro učitele.“

Seregil se zazubil a za Mikovými zády na něj udělal dvěma prsty neslušné gesto.

* * *

Než vypluli z Průplavu a zakotvili v hlubokém, dobře chráněném cirnském přístavu, byla už skoro tma. Na majácích na pilířích zářily plameny a vrhaly přes vodu mihotavé pruhy světla.

Na vrcholu sloupu vlevo byla socha ryby, vynořující se z vlny. Představovala Astella Námořníka, jenž dohlížel na ty, kdo cestovali po vodě, a doprovázel čerstvě zemřelé k Bilairyho černé bráně. Nahoře na pravém sloupu byl stylizovaný plamen náležející Sakorovi, Nesmrtelnému, který byl patronem odvahy, války a vojáků.

Po večeři se Alek natáhl na palubní poklop a zahleděl se na nebe. Seregil se poblíž smál s kapitánkou a Kliou, zatímco hráli na palubě s několika námořníky bakši.

Byla jasná noc; hvězdy svítily tak jasně, že se dalo číst. Daleko od města s jeho lucernami a vysokými zdmi bylo hvězd tolik, že vypadaly jako hrsti třpytivého písku, rozházeného po černé nebeské klenbě.

„Krása, že?“ řekl Thero, když se s Mikou posadil vedle něho.

„Mám pocit, že bych tam mohl spadnout.“

Thero si lehl vedle něho a opřel si hlavu o založené ruce. „Vím, co myslíš, i když jsem o tom takhle nikdy dřív nepřemýšlel. Miko, vidíš souhvězdí, která jsem tě učil?“

„Tohle je Voják, tam je Labuť a Illiorův pás,“ ukazoval Mika různými směry. „A Koruna a Osm dam.“

„Co ještě tě mistr Thero učí?“ zeptal se Alek.

„Jak rozetřít barvivo a sušit byliny. A triky! Už umím zapálit svíčku, a dokonce i polena, a nechat vodu v šálku vřít. Minulý týden mě mistr Thero naučil, jak uvařit čaj.“

„To je velmi užitečná dovednost.“ Alek se stranou zazubil na Thera. Mika byl na svůj věk skutečně velmi nadaný a Thero chlapci pomáhal talent ovládnout, než někomu ublíží. Bylo známo, že necvičené děti s nadáním bez učitele, který by je vedl, vyvolávaly spoušť a často byly zabity. Proto čarodějové cestovali krajinou a nadané děti vyhledávali. V jiných případech představovali hrdí rodiče nadané děti v Domě Orësky. A někteří, jako Mika, byli nalezeni šťastnou náhodou.

Právě v tom okamžiku se směrem od Seregila ozval smích.

Alek se tam ohlédl a uviděl jakéhosi námořníka, jak Seregilovi podává otlučenou harfu.

„Všichni jsme slyšeli, jak jste dobří pěvci, lordi,“ řekl muž a uklonil se znovu směrem k Alekovi. „Budeme poctěni, jestli nám zazpíváte pár písní.“

„Co říkáš, Aleku? Odpracujeme si plavbu?“

* * *

Za úsvitu vypluli skrz azurové, ostrovy poseté Vnitřní moře na jih. Měli vítr v zádech. Lodě se hnaly po hladině se vzedmutými plachtami a Kliina královská vlajka sebou na vrcholu prostředního stěžně prudce škubala. Loď se silně houpala na vlnách, takže se jídlo a chůze po palubě proměnily ve výzvu. Alek s Micumem se většinu dne zdržovali v Kliině kajutě a hráli s ní kůstky a bakši. Thero si našel kryté místo na přídi a učil Miku, jak malou hůlkou z leštěného dřeva kreslit ve vzduchu jednoduché tvary.

Seregil se však ráno probudil nepokojný a zdálo se, že ho nic nedokáže zaujmout na delší dobu. Chvíli hrál hry s ostatními, pak vyšel nahoru a potuloval se po palubě. Odpoledne vyšplhal na příď, zaklínil se mezi dvěma sudy s vodou, plášť pevně ovinutý kolem těla, a hleděl přes převalující se indigové vlny, hledaje delfíny a velryby. Ve slunečním světle vypadala voda jako tmavě modrý inkoust.

Pohyby lodě ho ukonejšily a Seregil usnul.

Ohromné černé dubové dveře v nemožně vysoké kamenné zdi mu byly povědomé. Už tady dřív byl. Vrazil ruku do zející klíčové díry, znovu statečně hmatal po jako břitva ostrých stavítkách, až je přesunul. Když dveře otevřel, našel za nimi kamennou zeď.

Probudil se, lapaje po dechu, nešikovně zaseknutý mezi sudy, s pláštěm omotaným kolem ramen. Nedokázal si sen vybavit, ale podivný, hluboký žal ho následoval z místa, kde ve snu byl. Pár námořníků poblíž se po něm kradmo dívalo a Seregil si uvědomil, že pláče. Zahanbeně si rychle otřel oči rukávem, vymotal se z pláště a z mezery mezi sudy. Rozpačitě se na námořníky zazubil a odspěchal do Kliiny kajuty, neobvykle dychtivý vidět Aleka.

V kajutě byla celá společnost, spolu s kapitánkou Lirou, smáli se a pili. Alek vzhlédl, a když spatřil Seregila váhat ve dveřích, jeho úsměv se proměnil ve starost.

„Co se ti stalo?“ zeptal se Micum a odsunul pohár vína. Brzy na něho všichni hleděli.

„Nic.“ Zahlédl se v zrcadle nad skříňkou; oči měl červené a obličej až na pár horečnatých skvrn na tvářích bledý. „Byl jsem venku ve větru. Můžeš na chvíli, Aleku?“

Alek vyšel za ním na schůdky a zavřel za sebou dveře. Jakmile cvakla západka, Seregil ho popadl do pevného objetí.

Alek ho chvilku držel, potom se odtáhl a podíval se mu do očí. „Buší ti srdce. Co se děje?“

„Myslím, že jsem měl další noční můru.“ Seregil roztřeseně vydechl. „Ani tuhle si nedokážu vybavit, kromě… myslím, že se něco dělo tobě. Když jsem se probral, musel jsem co nejrychleji sem.“

„Bojím se o tebe. Je to, jako když zemřel Nysander.“

„Ne, není. Spíš mi to připadá jako…“

„Jako co?“

„Jako sny, které jsem měl, když jsme pronásledovali Marda a Přilbu.“

„Myslíš, že to můžou být prorocké sny?“ zeptal se Alek a zamračil se. „Už celé věky jsi žádné neměl.“

„Já vím. A ty jsem si pamatoval. S těmihle je to prostě jen pocit paniky a strachu. A jsem si dost jistý, že jsou o tobě. Jenom si nevybavuji žádné podrobnosti.“

Alek ho pevně objal a pak ho nasměroval zpět ke Kliině kajutě: „Hodilo by se ti pití.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Klia, když vešli.

Seregil přikývl a vzal si od Micuma šálek. Když ho zvedal ke rtům, ucítil ostrou vůni pálenky. S povděkem dlouze usrkl a vychutnal si pálivou stopu z patra do žaludku.

Kapitola 5

POSVÁTNÝ OSTROV

Čtyři dny po vyplutí z Cirny dorazili ke Kourosu. Hlídka za úsvitu vykřikla, že je země na obzoru, a tak vyšli na palubu podívat se na zasněžený štít hory Erali, zářící proti čistému modrému nebi jako nové stříbro. Později dopoledne ostrov vyrostl ve skalnatou realitu. Pluli k západnímu pobřeží.

Právě sem na Kouros před více než deseti staletími přivedl první král kněz, hierofant Valmir, svůj lid a udělal z něj sídlo rozlehlé říše, která se nakonec promění ve Tři Země. Odkud přišli a jak našli cestu sem, bylo ztraceno v mlhách času, ale přinesli s sebou uctívání Čtveřice. Kdesi v kopcích na východě pořád stály trosky dávného sídelního města Menosi, ve kterém zemřeli Toneus a jeho paní.

Z moře vypadal Kouros pustý, s příkrými, šedými kamennými útesy a dlouhými římsami a břehy. Tu a tam však byly v malých zátokách stěsnané vesničky a v brázdách za karakami sebou házely drobné rybářské čluny, jejichž bílé plachty zářily v ranním slunci.

Ostrov měl přibližně tvar podkovy s ústím směrem k jihu. Obepluli západní roh a vpluli do dlouhé zátoky, poseté drobnými lesnatými ostrůvky. Zátoka téměř trhala ostrov na poloviny. Na západním břehu na jejím konci leželo město Hluboký Přístav, středisko života a průmyslu na ostrově a jediné místo, kde mohly přistát velké lodě. Podle toho, co Seregil viděl, město pod předchozí plenimarskou vládou vzkvétalo; domy z bílého kamene se táhly od pobřeží všemi směry a u hrází vládl čilý ruch. Město se stáčelo kolem přístavu, se změtí mol a skladišť podél břehu, a šplhalo do svahů kolem. Z vysokých komínů čehosi, co vypadalo jako tři různé slévárny, stoupaly husté sloupy kouře a kotvily tu umazané lodě, které přivážely uhlí a odvážely zlaté, stříbrné a měděné ingoty spolu s uzeným skopovým a solenými rybami. Lepší kupecké lodě odvážely vybrané zlaté a stříbrné kouroské šperky a mimořádné koně.

„Alek vypadá skoro stejně nadšeně jako Mika,“ řekl Micum Seregilovi, zatímco jim studený mořský vítr lomcoval plášti a cuchal vlasy.

Alek s chlapcem stáli společně, jak nejvíc vpředu bylo možné, aniž by vylezli na zábradlí. Mika vzrušeně ukazoval na pobřežní město a Alek se smál.

Zakotvili u největšího z dlouhých kamenných mol a chvíli trvalo, než lodě řádně zajistili a připravili lávky. Když vyložili koně, vypochodovala jedna turma Kliina ozbrojeného doprovodu, vedená kapitánkou Bresciou, a seřadila se na molu na ukázku síly. Než vystoupila z lodi Klia v plné zbroji, shromáždil se na začátku mola dav a vítal ji zpět radostným křikem a máváním kapesníků. Seregil si mezi nimi všiml mnoha vyčerpaně vyhlížejících Aurënfaieů, kteří měli na krku výmluvné pruhy mozolnaté kůže od otrockých obojků.

Předstoupila delegace, vedená nezajímavou mladou šlechtičnou, doprovázenou půltuctem skalských vojáků. Když spěchala dopředu přivítat Kliu věncem z hyacintů a stuh, dav se před ní rozestupoval.

„Vítejte, Vaše Výsosti,“ řekla s hlubokou úklonou. „Jsem lady Zella, kastelánka a tajemnice zesnulého arcivévody Tonea.“

„Kéž bychom se setkaly za lepších okolností.“ Klia předala věnec Brescii a pokynula Seregilovi a ostatním. „Toto je můj čaroděj, lord Thero z Třetí Orësky, a jeho učedník Mika z Rhíminee. Toto je můj přítel lord Micum z Vodního Luhu a tito dva pánové jsou noví páni Měsíčního Zrcadla – baroni Seregil a Alek.“

„Jste šťastní muži, lordi,“ řekla Zella. „Měsíční Zrcadlo je jedno z nejpěknějších sídel na ostrově a váš správce, muž jménem Dorin, se o ně dobře stará.“

„Pošlete zprávu, aby jim dům otevřeli,“ řekla Klia. „Chci si ho během pobytu zde prohlédnout, v zastoupení královny.“

Přivedli jim koně a skupina vyjela ke guvernérovu sídlu. Roztroušené hloučky obyvatel zdravily Kliu, která se pěkně vyjímala na svém oblíbeném koni jménem Lunar, což byl aurënský hřebec s lesklou černou srstí a stříbřitě bílou hřívou a ocasem. Mnozí z bývalých otroků padali na kolena, děkovali Klie a házeli květiny. Královnou sice byla Elani, ale to Klia vyčistila ostrov a osvobodila je.

„Vítejte zpět, Vaše Výsosti, a buď požehnána královna!“ plakala jakási stará faieská žena a zvedla voničku z jarního kvítí.

Seregil si však všiml, že ho mnoho lidí z města sleduje se zvědavostí nebo otevřeným nepřátelstvím. Faieové odvraceli hlavy; věděl, že se stydí, že je někdo z jejich lidu vidí v takovémto stavu. Ať to bylo fér či ne, život v otroctví vrhal hanbu na celý klan.

Zatímco projížděli ulicemi, neunikla mu ani skutečnost, že mezi vítajícími je málo mužů a ještě méně těch s plenimarskou krví. Když vzhlédl, viděl tváře v oknech a cítil pod vítáním strach a nejistotu. Kouros byl po několik generací v plenimarských rukou a vidět královskou velitelku s vojáky byl stále důvod k poplachu, obzvlášť po Kliině minulé návštěvě.

Hluboký Přístav byl staré město se změtí architektonických slohů z různých dob a kultur. Před koňmi jim pobíhali psi, ovce i děti a vítr přinášel pach solených ryb, dýmu, chaluh, splašků a kouře ze sléváren. Mnohé větší domy vypadaly prázdné, bezpochyby opuštěné poté, co Klia vyhnala plenimarské obyvatele. „Ten muž, který tvrdí, že té noci viděl ducha, je stále ve vaší vazbě?“ zeptala se cestou Klia.

„Čeká na výslech, Vaše Výsosti,“ řekla jí Zella. „I když z něj nejspíš nedostanete nic rozumného.“

„Ale to není ten, který se pomátl, že?“

„Ne. Aspoň myslím, že ne, ale ten zážitek jím hluboce otřásl a dělá mu potíže o tom mluvit.“

Klia přikývla: „Uvidíme.“

* * *

Guvernérovo sídlo bylo staré několik set let, postavené během jedné z mnoha plenimarských okupací. Mělo tři patra a bylo z místního vápence. Hlavní budovu tvořil velký blok se čtverhrannými věžemi na obou stranách a s příkrou šikmou střechou. Nižší okna byla zabedněná a pozemek obklopovala vysoká zeď, takže místo mělo spíše atmosféru pevnosti, kterou částečně i bylo. Byly tu stáje, velká zahrada, studny a menší pastviny uvnitř hradební zdi a podél jedné strany stála kasárna, kde budou umístěni Kliini jezdci.

Vnitřek domu byl přívětivější, s velkou síní z tmavého dřeva a mohutným kamenným krbem, ve kterém by se dal rožnit i býk. Teď v krbu radostně praskal oheň.

Sloužící jim vzali zavazadla a odvedli je do jejich pokojů. Seregil s Alekem dostali pokoj v přední části domu, vedle toho, který sdíleli Klia s Therem. Micumův pokoj ležel naproti chodbou, s přistýlkou pro Miku. Nábytek v pokoji Aleka a Seregila byl v plenimarském stylu, s vyřezávanými dřevěnými skládacími zástěnami kolem postele, jejíž sloupky zdobili jacísi démoni nebo netvoři. V ohništi pod krbovou římsou zdobenou vytesanými mytickými mořskými tvory praskal oheň. Další mořské obludy byly namalované v pásech na stěnách.

„Ohavné, ale použitelné,“ podotkl Seregil a odhodil plášť stranou.

„Není to tak špatné,“ řekl Alek, přestože tušil, že cokoliv plenimarského bude v Seregilových očích ohavné.

Do dveří vešel sluha. „Jmenuji se Marten, lordi. Lady Zella mě určila za vašeho osobního sluhu. Jakmile budete připraveni, mám vás odvést do lázně…“

„Jsem připravený od okamžiku, kdy jsme se vylodili,“ zasmál se Seregil.

„Vaše zavazadla ještě nedorazila, ale budou tu už brzy. Mezitím vám můžu zajistit oblečení.“

„Výborně. Až dorazí naše truhly, přineste prosím dolů oděv vhodný k večerní hostině.“

Marten je odvedl zpět cestou, kterou přišli, a zastřešeným chodníkem za domem k příjemným lázním. Mužská komnata byla na aurënský standard poněkud primitivní, jen horká místnost s jednotlivými vanami a několika sloužícími. Micum, Mika a Thero už byli tady a šťastně se máčeli.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se sem dostal dřív než Aurënfaie,“ podotkl Micum; faieové byli známí láskou ke koupelím a Seregil nebyl žádnou výjimkou.

„Přemýšlím, jestli to vyhovuje tvým nárokům,“ poznamenal Thero, zatímco si umýval obličej. „Žádné vonné oleje nebo květy ve vodě.“

„Je to teplé a je to čisté. Právě teď mi to úplně stačí.“ Seregil si svlékl cestovní oděv a s hlubokým spokojeným povzdechem se ponořil do vany vedle Thera.

„Ty máš ale spoustu jizev!“ řekl Mika. „Byl jsi ve válce?“

Seregil se usmál: „Ne, ale měl jsem zajímavý život. Někdy ti o tom povyprávím.“

Alek si vybral vanu vedle Micuma. Rozvázal si vlasy a na chvíli je ponořil do vody, aby je namočil. Jakýsi pozorný sluha nechal vedle vany sklenici měkkého mýdla. „Doufám, že si brzy promluvíme s mužem, který viděl toho ducha,“ řekl, když se mydlil. „Rád bych tak či tak věděl, s čím máme něco do činění.“

„Rozhodně to zní, jako by jím něco hluboce otřáslo,“ řekl Seregil.

„A pak je tu ten strážce v blázinci.“

Micum potřásl hlavou. „Nechci sázet svůj život na slova vyděšeného muže nebo šílence. Ty ano?“

„Jsou všechno, co máme,“ pokrčil rameny Seregil. „Promluvíme si s oběma, než se vydáme do Menosi.“

„Můžu jet taky, mistře Thero?“ zeptal se Mika. „Ještě nikdy jsem žádného blázna nepotkal.“

„Nemyslím, že by to v tuto chvíli prospělo tvému vzdělání,“ řekl mu Thero. „A nezapomeň si umýt uši.“

„Ale můžu jet do Menosi, že?“

„Ano.“

„Já chci vidět ducha!“

„Možná uvidíš, ale musíš být trpělivý a opatrný. Duchy nelze brát na lehkou váhu.“

* * *

Večerní hostina byla v úzkém kruhu, jen Klia a její společnost, lady Zella, mistr Hasen, starosta Hlubokého Přístavu, a jeho žena Loena. Hasen i Loena byli původní ostrované, s tmavýma očima a světlou kůží, svědčící o generacích smíšeného dědictví. Kouros mnohokrát měnil pány, zažil příchody a odchody skalských i plenimarských osadníků, ale samotní ostrované vydrželi a vystačili si, jak jen mohli.

„Povězte mi, jak se daří vašemu městu,“ řekla Klia starostovi, když večeřeli místní jarní jehně a modroocasého tetřeva nadívaného ovčím sýrem a fíky.

„Dost dobře, Vaše Výsosti,“ odpověděl. „Guvernér Toneus byl spravedlivý muž, a dobrý.“

„Jaký byl ve srovnání s plenimarským guvernérem?“ zeptal se Thero.

„Generál Rugo nás většinou nechával na pokoji, dokud jsme platili daně a nikdo nedělal potíže.“

„Jeho manželka byla dobrotivá duše,“ dodala Loena. „Dohlížela, aby byli chudí nakrmeni, a zřídila ve městě nemocnici, když se tudy prohnal mor. A přivedla i opravdovou lékařku, drahou doktorku Kordiru.“

„Z Plenimaru?“ zeptal se Alek.

„Ano, a je to velmi dobrá žena, bez ohledu na to, odkud pochází. Loni na jaře se starala o našeho nejmladšího, když měl mléčnou horečku.“ Usmála se na Miku. „Vypadáš asi tak stejně starý jako on. Možná by sis k nám mohl přijít hrát.“

Mika měl plnou pusu, ale zdvořile přikývl.

„Povězte mi, Vaše Výsosti, přestože jste s Plenimarskými bojovala, nepotkala jste tu a tam i nějakého dobrého?“ zeptal se Hasen.

„Dobrota se objevuje na všech místech,“ odpověděla Klia. „Mnozí z jejich důstojníků na bitevním poli jsou muži velké cti.“

„Všiml jsem si na nábřeží bývalých otroků,“ řekl Alek. „Bylo jich tu během okupace hodně?“

„Ó ano,“ odvětil starosta, jako by mluvil o počasí. „Ostudné, jak bylo s některými z nich nakládáno, ale většina pánů byla laskavých.“

Alekovi se sevřel žaludek; zakusil podobnou „laskavost“ na vlastní kůži stejně jako Seregil. Zatímco hledal odpověď, která by nebyla vyloženě hrubá, Seregil odsunul stranou pohár a naklonil se v křesle dopředu.

„Všechna laskavost vyletí komínem, když dáte jinému člověku kolem krku kovový obojek. Ty ubohé zlomené duše se stále zřetelnými jizvami po poutech nevypadají, že byly zahrnuty laskavostí.“

Starosta překvapeně zamrkal. „Nechtěl jsem vás urazit, barone. Jen jsem říkal, že někteří zacházeli s otroky lépe než jiní. To se jistě počítá?“

„Ne, nepočítá.“

Nastala nepříjemná odmlka. Potom Micum řekl: „Plenimarští zacházejí s Aurënfaiei obzvlášť surově, takže má baron Seregil na tuto záležitost velmi vyhraněný názor.“

„Ach, samozřejmě.“

„Odpusťte mi,“ řekl Seregil okouzlujícím omluvným tónem. „Nechtěl jsem nikomu kazit chuť. Jsem velmi zvědavý na věštírnu, lady Zello. Vyrozuměl jsem, že ji guvernér Toneus nechával opravovat, spolu s Menosi.“

„Obávám se, že bylo dokončeno jen průčelí. Pozemky kolem byly tak zarostlé, že musel najmout proutkaře, aby ji našel. Uvnitř jsou ve skutečnosti tři jeskyně za sebou. Chodby, vedoucí do vnitřních jeskyní, byly zavalené. Dělníci je vyčistili teprve několik dní předtím, než Toneus zemřel.“ Povzdechla si. „Alespoň žil tak dlouho, aby viděl divy uvnitř. Věštírna je velmi krásná. Po úmrtích dělníci odmítli zůstat ve věštírně i v Menosi, takže všechny práce ustaly. Jsem si jistá, že když jste tu teď vy, princezno Klio, věci se vrátí k normálu.“

„A věštírna už nemluví?“ zeptal se Alek.

„Ne, lorde, už celá staletí, přestože někteří tvrdí, že když tam spali, měli významné sny.“

„Opravdu?“ řekl Seregil. Snad bude užitečné tam někdy strávit noc. „Máte tu nějaké ostrovní kroniky?“

„Většina dokumentů byla během let ztracena, v té či oné bitvě. Ale doktorka Kordira je studovala. Měli byste si promluvit s ní.“

„Děkuji vám, lady. Rozhodně to uděláme.“

„Arcivévoda však shromáždil početnou sbírku artefaktů,“ řekla Zella. „Snad byste si ji po večeři ráda prohlédla, Výsosti.“

„To by mě velmi zajímalo,“ odpověděla Klia.

Když se všichni uvolnili a povídali si nad oříšky a sladkým vínem, dovolili Mikovi postavit se na židli a předvést pár kouzel, která se už naučil: kutálel lískové oříšky po ubruse, rozsvítil svíci lusknutím prstů a kreslil hůlkou do vzduchu vzory.

„Jak nadaný hoch!“ zvolala Loena a spolu s ostatními zatleskala. „Opravdu musíš přijít navštívit mého syna Hamita.“

„Pokud čas dovolí,“ řekl Thero. „Děkuji, Miko. Popřej dobrou noc a běž nahoru do postele.“

Mika se vychovaně uklonil všem hostům a poslušně odešel se služebnou.

Když bylo dítě pryč, Klia konečně zavedla řeč na guvernérovu smrt.

„Starosto Hasene, královna mne vyslala jako zatímní guvernérku, dokud v létě spolu s ní nedorazí nový guvernér. Zatímco budu tady, mám za úkol objasnit okolnosti smrti guvernéra Tonea. Co mi o tom můžete říci?“

„Varovali jsme ho, že jsou trosky nebezpečné,“ odpověděl Hasen. „Žádní ostrované tam nechodí.“

„Jak přesně nebezpečné?“

„No, pochopitelně jsou velmi staré. Budovy, které stále stojí, jsou ve špatném stavu. Kameny padají i při nejslabším větru. A jsou tam místa, kde se země propadá do podzemních místností nebo chodeb.“

„Nebo hrobů,“ otřásla se Loena. „A kopce jsou samozřejmě protkané štolami. Lidé do nich pořád padají.“

„Vyrozuměl jsem, že se v dolech i po všech těch staletích stále těží?“ řekl Micum.

„Ano,“ odpověděl Hasen. „Nejspíš proto se tady hierofantův lid usadil na tak dlouho – kromě toho, že tu byla věštírna. Tehdy tu byla úrodná půda a lesy. Pořád tu ještě máme i dobré pastviny. Místní ovce, kozy a koně jsou z velmi starých chovů. Říká se, že černoocasé ovce sem byly dovezeny při příchodu hierofantů. Zjistíte, že jste získali jedny z nejlepších koní, lordi.“

„Stádo Měsíčního Zrcadla je známé svou krásou a vytrvalostí,“ dodala Loena. „Sama mám koně odtamtud.“

„Měli by vám ve Skale přinést slušný zisk, s dobrými obchodníky,“ mrkl na ně Hasen.

„Královna Elani je velice laskavá,“ odvětil Seregil. „Ale mluvili jsme o smrti nebohého guvernéra. V Rhíminee se šíří pozoruhodné zvěsti. Co se přesně stalo?“

„Předpokládám, že mluvíte o příbězích o přízracích, lorde,“ řekla Zella.

„To se zdá poněkud přitažené za vlasy.“

„To byste netvrdil, kdybyste byl odsud,“ řekla Loena. „Dokonce i Plenimarští se drželi z dosahu trosek.“

„Pokud je to tak nebezpečné, proč byl guvernér Toneus tak odhodlaný to místo přestavět?“ zeptal se Alek.

„Víte, on těm příběhům nevěřil,“ odpověděl Hasen. „A před smrtí udělal velký kus práce. Hierofantský palác je teď znovu krásný a bezpečný, i okrsek věštírny. Zachoval z původních staveb a památek všechno, co bylo možné, odklidil zřícené domy a postavil nové vily. Několikrát jsem tam jel s ním. Je tam pár pozoruhodných věcí a úžasný výhled.“

„Hierofanti stavěli své pomníky a paláce tak, aby přetrvaly věky,“ řekla Zella.

„A co ten člověk, který tvrdí, že viděl ducha?“ zeptal se Alek.

„Ubohý desátník Karis,“ odpověděla Zella. „Je dole v cele.“

„V cele?“ zeptala se Klia.

„To byla jediná možnost, Výsosti. Nejdřív jsem mu dala pokoj, ale dvakrát se pokusil opustit Hluboký Přístav, než jsme ho nakonec zamkli.“

„Promluvím s ním ráno.“

„Jak si přejete, Výsosti. Myslela jsem, že si dnes večer budete chtít projít guvernérovy písemnosti. Nechal celou oblast zmapovat. Připravila jsem příslušné dokumenty do knihovny. Je to jen kousek chodbou z vašeho pokoje a jsou tam i artefakty, o kterých jsem se zmínila.“

„Ano,“ řekla Klia. „Ale co hlášení o lidech, pohřešovaných po Toneově smrti?“

„Řeči!“ ušklíbl se Hasen.

„Kéž by to tak bylo,“ řekla Zella, „ale obávám se, že je to pravda. Kolem Menosi zmizelo více než dvacet lidí – dělníci, vojáci, pastýři i poutníci – a není známo, co se jim stalo. Víte, proto dělníci utekli a vojáci jsou tam jen z toho důvodu, že to mají rozkazem. Podle všeobecného mínění někteří z nich prostě utekli ze strachu a ukrývají se někde v kopcích. To je všechno, co vím, ale až se tam dostaneme, můžete si promluvit s velícími důstojníky.“

„Pokud nás laskavě omluvíte, Výsosti, je čas, abychom se vydali domů,“ řekl Hasen, kterému se obrat hovoru zjevně nezamlouval. „A musím říct, že na tomto ostrově vždycky strašilo. Připouštím, že i já jsem viděl pár podivných věcí, ale nikdy nic, co by ublížilo žijícímu člověku. Ta záležitost s Toneem je strašlivá a nemám pro ni žádné vysvětlení, ale neomezujte se jen na představu, že to udělaly přízraky.“

Klia se usmála: „Děkuji vám, starosto. Budeme mít mysl otevřenou.“

* * *

Předpokoj knihovny byl změněn v cosi jako muzeum. Místnost lemovaly police, na nichž byla vystavena různorodá sbírka podivností. Byly tu barevné přezky, které snad kdysi zdobily postroj, rezavé zbytky nožů a mečů, hliněné knoflíky, kousky malované keramiky, malé sošky a otesané kameny. V sametem vykládaných krabičkách ležely zlaté šperky. Vedle kulaté brože ve tvaru hada, zakusujícího se do vlastního ocasu, ležely náušnice v podobě lístků. Další brože a přívěsky měly stylizovanější vzory, včetně mnoha spirál.

„To všechno pochází z paláce?“ zeptala se Klia, zatímco si sbírku se zájmem prohlížela.

„Z paláce a města. A tyhle kousky byly nalezeny vzadu v jeskyni ve věštírně.“ Zella ji zavedla k polici vedle dveří knihovny. Byly tu kousky barevných krápníků. Některé připomínaly rozpuštěný vosk, jiné dýky nebo jemné slámky. „Vnitřní komnata, třetí, leží pod prvními dvěma. Na stěnách jsou dávné malby, krápníkové útvary a spousta tohohle.“ Ukázala na řádku drobných votivních figurek v podobě koní, ptáků, hrotů šípů a hadů. Většina byla z jílu, ale pár i z mědi, věkem pokryté měděnkou a dolíčky. Uprostřed stála schránka z leštěného sukovitého dřeva, šest krát šest palců, s bronzovým štítkem zámku.

„Většinu jich našli kopáči, ale vévoda potrestal ty, kdo v jeskyních rabovali. Než si Toneus uvědomil, co dělají, mohli propašovat ven i jiné cennosti. I tak je tu ještě něco dost překvapujícího, ale nechám vás, abyste se na to podívala sama. Město i palác byly už dávno vyrabovány. Většina toho, co mělo skutečnou cenu, byla odnesena. Až na tohle.“ Zella vytáhla zpod šatů klíček na řetízku a odemkla čtvercovou schránku. Zvedla víko a ukázala jim zlatý ženský náramek na paži, pokrytý jemným síťováním. Byl mírně ohnutý a na několika místech poškrábaný, ale stále krásný.

„To je krásný kousek,“ podotkl Micum.

„Pochopitelně,“ řekl Seregil. „Je aurënský, a dost starý.“

„To říkal i Toneus,“ řekla mu Zella. „Myslel si, že to musel být dárek nějakého aurënského pána některému z hieforantů.“

„Kde ho našli?“ zeptala se Klia.

„Jeden z dělníků ho přinesl Toneovi, který ho za to odměnil. Našli ho v zadní jeskyni zarostlý v krápníku. Ještě můžete vidět kousky, které uvázly ve vzoru.“

„Mohu?“ zeptal se Seregil.

„Spolehněte se, že se baron Seregil nechá rozptýlit něčím, co se blýská,“ zamumlal Thero a podíval se po očku na Micuma, který se zasmál.

Zella podala schránku a Seregil vzal náramek do ruky. Byl silnější, než čekal, a dost těžký. „Ano, tohle rozhodně vyrobili v Aurënenu, nebo je to kopie aurënského šperku. Podle váhy je to pravé zlato. Masivnímu zlatu se nic nevyrovná. Škoda toho poškození. Je nedávné. Muž, který ho našel, ho musel vysekat z krápníku.“ Položil šperk zpět do schránky, otočil se a zjistil, že Alek zkoumá zbytky dýky.

„Jak staré je podle tebe tohle?“ zeptal se mladší muž.

Seregil potřásl hlavou. „Nezůstal dost velký kousek vzoru, abych to mohl říct jistě, ale na pohled je to velmi, velmi staré.“

„Mimořádně zajímavá sbírka,“ řekla Klia. „Ale teď se myslím podívám na listiny.“

„Jistě, Výsosti.“

Zella je rozhodně schopná, pomyslel si Seregil, když vešli do prostorné knihovny. Na dlouhém stole ležely úhledně rozložené mapy, účetní knihy a hromádky dokumentů.

„Jak daleko je Menosi?“ zeptal se Alek, když začali s mapami.

„Asi deset mil – sedm mil za Měsíčním Zrcadlem, které leží cestou,“ odpověděla Zella. „Guvernér nechal spravit cestu, byla to už jen zarostlá stezka. Nechal vykopat původní kamennou cestu a opravit ji. Plenimarští udělali totéž s mnoha starými cestami, zvlášť s těmi, které vedly do kopců k dolům. Tato mapa je náčrt ostrova a tahle představuje staré město. Guvernér zemřel, než byla dokončena, a dělníci se tam odmítli vrátit, po…“ Odmlčela se a Seregil si byl jistý, že slyšel, jak se jí slova zadrhla v hrdle. „Po těch úmrtích.“

„A kde byli vévoda a jeho žena zabiti?“ zeptal se Thero.

Zella rozvinula podrobné schéma obnoveného paláce a ukázala na místnost, ležící přibližně uprostřed. „Bylo to tady, v pokojích, které podle jeho předpokladů patřívaly hierofantům. Oprava paláce byla téměř dokončena, chtěl tam strávit pár dnů a dohlédnout na některé detaily interiérů.“

Zamrkala a Seregil viděl, jak se jí na spodních řasách třpytí slzy. Ty, spolu se způsobem, jakým o guvernérovi mluvila, naznačovaly, že byla velmi oddaným zaměstnancem – nebo snad více než oddaným.

„A svatyně věštírny?“ zeptala se Klia.

„Tady, Výsosti.“ Zella jí ukázala drobný čtvereček, vyznačený východně od dávného města. „Je to jen kousek cesty pěšky.“

„Kdo našel guvernéra a jeho společnici?“ zeptal se Seregil.

„Dva důstojníci na obchůzce.“

„Jeden je pohřešovaný a jeden zešílel, pokud vím?“

„Kapitán Sedge při pohledu na to zešílel a druhý, mladá poručice jménem Phania, té noci zmizela. Byla jedním z našich nejstatečnějších důstojníků.“

„Kde je blázinec?“ zeptal se Thero.

„Kousek od hrází,“ odvětila Zella. „Cestou z přístavu jsme ho minuli.“

„Promluvím s ním ještě dnes,“ řekl Thero.

„Jak si přejete, lorde, ale pochybuji, že z něho dostanete něco rozumného. Ani lékařka, ani guvernérův ranhojič mu nedokázali pomoct.“

„Je tu ranhojič?“ zeptal se Seregil.

„Byl. Zemřel na horečku krátce poté, co byl guvernér zavražděn. Od té doby máme jen doktorku Kordiru.“

Seregil s Therem se po sobě podívali: „To je velmi příhodné.“

„Každopádně zkusím štěstí,“ řekl Thero Zelle.

„Zařídím vám doprovod.“ Žena se otočila ke Klie. „Vaše Výsosti, až pojedete do Menosi, možná bude pohodlnější tábořit vně než zůstat přímo ve městě nebo jezdit tam a zpátky. Potrvá pár dnů, než to zařídím.“

„Prosím, dohlédněte na to, lady Zello,“ řekla Klia. „Budu tam jen pár dnů, ale ostatní z mé skupiny se tam možná zdrží. Mezitím mě můžete obeznámit se záležitostmi ostrova a ukázat mi Hluboký Přístav.“

„Jistě, Výsosti.“ Zella se odmlčela. „Pokud si přejete, mohla bych vám sloužit jako tajemnice, stejně jako bývalému guvernérovi.“

„Přijímám vaše služby, lady. Budete mým průvodcem v Menosi a mým kontaktem s místními lidmi.“

„Samozřejmě, Výsosti.“

„Ještě poslední věc, lady Zello,“ řekl Seregil, když se zvedli k odchodu. „Ti bývalí aurënští otroci, které jsem viděl v davu u mola – jaké je teď jejich postavení, když jsou jejich páni pryč?“

„Jsou svobodní, samozřejmě, ale mnozí z nich zůstali na panstvích původních majitelů, protože neměli kam jít. Jiní byli vyhnáni a zůstali opuštění. Guvernér Toneus nabídl, že jim zařídí přepravu zpět do Aurënenu, ale nikdo neodplul.“

Seregilovi se sevřelo srdce. Jistěže neodpluli. „A ti, kteří patřili ostrovanům?“

„Vyrozuměla jsem, že jakmile ostrov znovu získala Skala, majitelé je propustili a mnozí je vyhnali, ať se o sebe postarají sami, aby zakryli skutečnost, že měli otroky. Někteří z vyhnaných našli útočiště tady v guvernérově sídle.“

„Rozumím. Bylo by možné dát jim vědět, že uvítám každého faie, který bude chtít žít v Měsíčním Zrcadle? Rád bych se o ně postaral.“

„Samozřejmě, lorde. To je od vás velmi šlechetné. Bezpochyby se zítra budete chtít podívat na své panství.“

„Ano,“ řekl Alek. „Je to pro tebe přijatelné, Klio?“

„Samozřejmě. Setkáme se tam za tři dny, jelikož je to na cestě.“

„Výborně, Výsosti,“ řekla Zella. „Mohu pro vás ještě dnes večer něco udělat?“

Klia potlačila zívnutí: „Ne. Velmi jste nám pomohla. Dobrou noc.“

* * *

Kliina prostorná komnata byla bohatě zařízená, s vysokými okny, obrácenými k přístavu. Zvedala se mlha a její matné úponky se kroutily kolem silných tabulek.

Těžký nábytek z černého dubu byl ze stejné doby jako v Alekově pokoji, ale tady ho místo netvorů zdobili spíše delfíni a ptáci. Vedly odsud dveře do sousedící komnaty vlevo. V protější stěně místnosti byl vsazený prostorný kamenný krb, kolem kterého byly rozestavěné stolky na víno, malá pohovka a několik křesel. V krbu bylo připravené dřevo a Thero nedbalým lusknutím prstů zapálil oheň, zatímco Alek zašel ke stříbrníku a nalil víno do připravených křišťálových číší.

Klia se usadila na pohovce a natáhla k čaroději ruku, aby se k ní připojil. Ačkoliv se tak bránil Seregilovu škádlení, pozoruhodně klidně se usadil po boku své milé a položil paži na opěradlo pohovky za ní.

Klia se o něj opřela a vzala si od Aleka sklenku vína. Seregil s Micumem si zabrali zbylá křesla, a tak se Alek usadil na rohoži před krbem a opřel se zády o Seregilovy nohy.

Klia si promnula zátylek a zívla: „Tak co myslíte?“

„Myslím, že Zella byla do Tonea zamilovaná,“ řekl Alek.

„Nebo ho aspoň velmi obdivovala,“ souhlasil Seregil.

„Nepřipadá mi jako typ, který by někoho zavraždil, zvlášť ne muže, kterého milovala,“ řekl Micum.

Seregil pokrčil rameny: „Nikdy nevíš. Láska někdy přiměje lidi dělat dost divné věci.“

„Ale jak by to dokázala, v místnosti zamčené zevnitř?“ podivila se Klia. „Cítil jsi z ní nějakou magii, Thero?“

„Ne.“

„Nepředpokládám, že bys jí nahlédl do myšlenek?“ zeptal se Seregil.

Thero se zamračil a odložil sklenku na zdobný stolek u lokte. „Takovou věc nedělám lehce, Seregile. Pokud proti ní přineseš nějaký vážný důkaz, udělám to, ale ne dřív.“

„Myslím, že tak to bude nejlepší,“ řekla Klia.

„Očividně se jí nezamlouvala představa, že by ses ubytovala ve starém paláci,“ podotkl Alek.

„Vzhledem k tomu, co se stalo předchozím obyvatelům, to je stěží překvapivé.“

„Víc mě zajímají zmizení od guvernérovy smrti,“ řekl Micum. „Možná že tam to, co zabilo guvernéra a jeho milenku, pořád pracuje. Nemůžu se ubránit myšlenkám na to, do jakého maléru se asi chystáme vydat.“

„Doufám, že na to vrhnu trochu světla,“ řekl Thero. „Dokud nebudeme vědět, s čím máme tu čest, musíme být velice opatrní.“

Micum zívl: „Přivstaneme si zítra, Seregile? Chci vidět to vaše panství.“

„To záleží na tom, jak dlouho dnes kvůli našemu bláznovi zůstaneme vzhůru. Půjdeme, Thero?“

„Jdu s vámi,“ řekl Alek, a když Seregil vstal, zvedl se i on.

„Myslím, že bude nejlepší, když půjde jenom Seregil,“ řekl mu Thero. „Nechceme ho zahltit návštěvníky.“

„Nezdržíme se dlouho,“ slíbil Seregil v naději, že zmírní Alekovo zklamání. „Až se vrátím, všechno ti vylíčím.“

Kapitola 6

BLÁZINEC

V doprovodu sluhy a světlonoše jeli Seregil s Therem pod jasnou, hvězdnatou oblohou k pochmurně vypadajícímu domu, který stál mezi jednou ze sléváren a doky. Dům neměl okna a byl postavený z ohlazených kamenů. Přední dveře byly černé a nad malou mřížkou bylo čerstvě namalované Illiorovo oko. Skrz mříže prosvítalo oranžové světlo.

Sluha musel chvíli bušit na dveře, než hlídač odpověděl. Byl to mohutný, vysoký a statný muž, hora svalů, usoudil Seregil. Při představě, že by byl tomuto chlapíkovi vydán na milost, se v duchu zachvěl. Uvnitř blázince to děsivě páchlo, zvratky, špínou a lidským utrpením. Oba s Therem vytáhli kapesníky a zakryli si nos a ústa.

Spodní patro bylo rozdělené na dvě velké zamřížované cely. Jedna byla naplněná děsivou směsí mužů ve všech stupních úpadku, někteří byli nazí a někteří očividně umírali hlady. V druhé cele byla stejně žalostná sbírka žen, oblečených ve špinavých, beztvarých spodních košilích. Většina jich spala, ale ti, co byli vzhůru, se dali do křiku, jakmile se Thero a Seregil přiblížili, a v mžiku všude zavládla vřava. Chovanci ječeli, řvali a vzlykali. Skrz mříže po obou stranách se po návštěvnících sápaly špinavé ruce.

Když Seregil s Therem poháněni dozorcem spěchali ke kamenným schodům na opačné straně, vyměnili si rozčilené pohledy; už byli v méně zneklidňujících márnicích. Byla to znepokojivá připomínka, že Illior, nesmrtelný patron čarodějů a zlodějů, vládne i těmto šíleným troskám.

„Tak pojďte,“ vykřikl dozorce do kvílení a jekotu. „Ten, kterého chcete, je nahoře.“

Nahoře to bylo o něco lepší, spíše jako ve vězení, a taky tišší. Dlouhou chodbu lemovaly těžké dřevěné dveře s malými mřížkami. Nebyly zamčené na zámky, ale na závory.

„Kde se na tak malém ostrově vzalo tolik bláznů?“ zeptal se Thero, když si opatrně sundal kapesník z obličeje.

„Většinu jich sem šoupli z pevniny, z Plenimaru,“ odpověděl dozorce. „Vidět nebo slyšet blázna je špatné znamení, víte.“

„A co to znamená pro tebe?“ zeptal se Seregil.

Muž zabručel; možná to byl smích. „Však vidíte, kde jsem, lorde. Váš muž je tamhle, třetí cela vlevo.“ Trhl špinavým palcem ke dveřím. „Budu vás s ním muset zavřít.“

„Je agresivní?“ zeptal se Seregil.

„Občas, lorde. Dal bych si na vašem místě opravdu bacha.“ Vzal z výklenku ve zdi lampu, podal ji Seregilovi, pak zvedl těžkou závoru z podpěr a pustil je do malé, zatuchlé cely, čpící močí a strachem.

Jako postel sloužila úzká kamenná římsa, na které se choulil neoholený muž s divokýma očima a s hrůzou na ně hleděl. Byl středního věku, svalnatý a vousatý, ale strach ho očividně zbavil lidskosti. Seregil našel ve zdi vedle sebe výklenek a postavil do něj lampu. V mihotavém světle viděl, že jedinými dalšími věcmi v cele jsou dřevěný korbel a velký cínový nočník.

Thero se Seregilem se po sobě podívali; nešťastník před nimi nevypadal, že by byl schopen násilí.

„Nemáte se čeho bát, kapitáne Sedgi,“ opatrně řekl Thero. Držel se těsně za dveřmi.

Sedge překvapeně zamrkal. „Kapitán?“

„Kapitán Sedge z guvernérovy gardy. To jste vy. Já se jmenuji Thero, jsem čaroděj ze Skaly, a tohle je můj přítel baron Seregil. Rádi bychom vám pomohli, jestli můžeme.“

Sedge se stáhl zpět, jako by chtěl, aby ho kamenná zeď polkla. „Čaroděj? Proč poslali čaroděje? Prosím, už žádné další čarodějnictví!“

Seregil dal Therovi znamení, ať zůstane u dveří, pomalu přešel malou celu a sedl si na konec lůžka, ruce složené v klíně. „Někdo na tebe použil kouzla?“

„Nikdo mi nevěří!“ Muž se tak třásl, až Seregil slyšel, jak mu o sebe cvakají zuby. „Poručici Phanii táhlo – táhlo…“

Náhle dostal křeč, zajíkl se a obrátil oči v sloup. Spadl z postele, začal se zmítat, záda prohnutá do oblouku, s pěnou mezi rty, a tloukl se týlem hlavy o kamennou podlahu.

„Tvůj opasek, rychle!“ vykřikl Thero a vrhl se dopředu, aby muže podržel.

Seregil si stáhl opasek, vypáčil muži čelist a vsunul mu kůži mezi zuby, aby si kapitán neukousl jazyk. „Má padoucnici?“

„Kdo ví? Drž ho dole!“

Seregil se vrhl přes muže a Thero mu sevřel hlavu rukama, aby si nemohl ještě víc ublížit. Muž se dál zmítal, škubal sebou a chraplavě křičel skrz sevřené zuby. Thero Sedge popadl za vlasy a podařilo se mu chvatně načrtnout palcem na čelo siglu. Přitom zašeptal jakési kouzlo. Značka se zasvíjela jako maličký úhoř a potom s obláčkem páchnoucího kouře zmizela.

„To není dobré, že?“ zeptal se Seregil. „Uspíš ho, prosím?“

Therovi se podařilo znovu popadnout mužovu hlavu, jednu ruku mu přitiskl na oči a poručil: „Spi.“

Sedge křičel a zmítal sebou ještě víc a podařilo se mu čaroděje i Seregila shodit.

Seregil popadl Thera za paži a stáhl ho zpátky ke dveřím. „Myslím, že to jenom zhoršujeme,“ zavolal přes křik zasaženého muže. „Co znamenal ten smradlavý znak?“

„Že nejspíš není blázen. Seslali na něho nějakou kletbu. Uvnitř křičí o pomoc.“ Thero natáhl ruku směrem k muži s pěnou u úst a druhou nabídl Seregilovi: „Chceš vidět, co vidí on?“

Seregil sevřel Therovu ruku a okamžitě byl obklopený krví. Krev byla rozmazaná po zdech, kapala z okraje postele a Sedge ji měl i na rukou a na obličeji. V místnosti byla spousta much, lezly v krvi a přes mužovy oči a ústa. Seregila a Thera viděl jako mohutné démony s plazími zornicemi a zčernalými rty.

„Illiorovo Světlo!“ Seregil odtáhl ruku. „Tohle vidí pořád?“

„Ano.“ Thero se na zmučeného muže podíval se soucitem ve světlých očích.

„To musí být nekromancie.“

„Ne nezbytně. Jsou i jiné druhy magie, které zahrnují podobná kouzla. Ať na něho tu kletbu vložil kdokoliv, dokázal dobře zakrýt stopy. Myslím, že dokonce i drysiáni by…“

Sedge sebou náhle přestal zmítat, posadil se a zahleděl se na ně mrtvýma, prázdnýma očima. Vzduch kolem nich se ochladil, když se muž zastřeně, bublavě zasmál a namířil na ně obviňující prst. „Umřeš, čarodějníku, a ty taky, blázne. Jen mrtví můžou kráčet s mrtvými.“ Vydal strašlivý dávivý zvuk a plivl Therovi k nohám černou, slizkou slinu.

„Zabijete nás, kapitáne Sedgi?“ zeptal se Thero.

Sedge na ně skočil, ale Thero byl připravený. Zvedl levou ruku dlaní k němu a vykřikl: „Stůj!“ Sedge klesl na kolena. Vrčel a slinil jako vzteklý pes.

„Myslím, že jsme tady prozatím skončili, že?“ Seregil se otočil a zabušil na dveře.

Když spěchali ven, dozorce nahlédl dovnitř na Sedge a pak rychle zabouchl dveře, když se blázen vrhl proti nim. „Říkal jsem vám, že máte být opatrní, že jo?“

„Díky za varování,“ odvětil Thero. Navzdory tomu, že jeho kouzlo uspělo, vypadal otřeseně.

„Dostali jste z něco něco?“ zeptal se vysoký muž, když je vedl dolů.

„Těžko říct,“ odpověděl mu Seregil.

Seregil počkal, dokud nebyli bezpečně venku, a teprve potom se zeptal: „Co ještě jsi získal z jeho myšlenek?“

„Většinou hrůzu, ale taky krátký obraz zakrvácené tváře mladé ženy, která mizela do temnoty.“

„Říkal, že to Phanii táhlo. Jak si to vysvětluješ? Duchové?“

„Nevím. Jako by někdo postavil kolem vzpomínek toho muže zeď.“

„Na ostrově jsou pořád ještě Plenimarští. Jeden z nich může být nekromant,“ řekl Seregil.

„Pokud vyléčíme Sedgovu mysl, možná by nám to mohl říct. Potřebujeme schopného ranhojiče, někoho, kdo ho pro mě dostatečně zklidní, abych se mohl hlouběji ponořit do jeho myšlenek.“

„Jediný, o kom jsme zatím slyšeli, je ta doktorka Kordira. A ta je z Plenimaru. Podle všeho na něho tu kletbu seslala právě ona.“

„A kdo teď dělá předčasné závěry? Zítra tu dobrou doktorku navštívím.“

* * *

Micum a Alek zůstali s Kliou na pár kol modré husy, potom jí popřáli dobrou noc a odešli do vlastních pokojů.

Micum otevřel dveře a potřásl hlavou. „Sem by se vešla celá rodina, včetně služebnictva, psů a koní!“ zašeptal, opatrný, aby neprobudil Miku, který spal na přistýlce u ohně.

Alek vešel dovnitř za ním. Komnata byla stejně velká jako Kliina, se stejně starožitným vybavením. Micum vyzkoušel matraci těžké sloupkové postele. „Mohli bychom rovnou spát venku na skále.“

Alek se zasmál a odešel do svého pokoje, který teď vypadal ještě méně přívětivě, přestože lampy svítily a v krbu praskal oheň. Nestvůry na sloupcích postele a na krbové římse v mihotavém světle ohně ožívaly. Teď nebyla představa duchů tak zábavná jako ve slunečné jídelně na ulici Kol. Alek zašel k jednomu z vysokých oken, vyhlížejících na město. Skrz závoje mlhy se třpytila světla. Někde blízko zavyl jakýsi pes a další mu odpověděl. Znělo to osaměle.

Poblíž okna stál vysoký strom a trhal větvemi tmu. Zatímco se Alek díval, vyplula z mlhy veliká sova a usadila se na větvi přímo před ním. Hlasitě zahoukala a pustila se do myši, kterou svírala v drápech. Šťastné znamení Alekovi trochu zvedlo náladu. Uctivě se Illiorovu ptákovi uklonil a zašeptal modlitbu, aby i oni tak snadno polapili a vyřídili svou vlastní kořist.

Protože neměl na práci nic jiného, prozkoumal pokoj. Nahlédl do šatních skříní i truhel a prozkoumal obložení stěn, jestli tam nejsou tajné dveře, ale nenašel nic znepokojivějšího než pár pavouků.

Co Seregila zdrželo? Chvíli seděl a postrkoval polena v ohni, potom zhasl lampy a natáhl se na tvrdou postel. Lehl si s rukama za hlavou, sledoval tanec stínů, poslouchal praskání ohně a čekal, až ho ukolébá k spánku.

Když však Seregil konečně vklouzl dovnitř a začal se u dveří svlékat, byl ještě vzhůru.

„To je v pořádku. Jsem vzhůru. Co jste se s Therem dozvěděli?“

„Že je náš chudák strážce spíš prokletý než šílený,“ řekl, když si vlezl do postele k Alekovi a natáhl se s rukama pod hlavou. „Bilairyho koule, ta postel je jako ze železa! Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude chybět lodní kavalec.“

„Ta kletba, Seregile. Co je zač?“

„Strašlivé vidiny, strašlivý strach. Někdo nechce, aby nám řekl, co té noci viděl. Jediná další věc, kterou z něho Thero dostal, byl obraz ženy, zřejmě poručice Phanie, tažené do temnoty.“

„Nejspíš tím, kdo zaútočil na guvernéra.“

„Hm. Možná. Každopádně od něho Thero nedokázal zjistit víc, a pak ten ubožák dostal záchvat. Uprostřed něj tvrdil, že Thero i já zemřeme. ‚Jen mrtví můžou kráčet s mrtvými.‘ To zní jako dost zřejmé tvrzení.“

„U Illiorova Světla, Seregile! Řekl ještě něco?“

„Ne, talí, neřekl. Není první, kdo mi vyhrožoval smrtí, a jak vidíš, pořád jsem tady.“

„Myslíš, že s tím mají něco společného ty noční můry, které máš a které si nemůžeš vybavit?“

„Kdybych si na ty sny dokázal vzpomenout, řekl bych ti to.“ Seregil si povzdechl. „Thero se chystá najít ranhojiče, který by toho muže uklidnil, aby mu mohl lépe přečíst myšlenky a vzpomínky.“ Zívl. „To je prozatím všechno. To není špatné, na první noční práci, co myslíš?“

Alek se opřel o loket. Seregil už měl zavřené oči. Alek ho jemně šťouchl kolenem. „Myslel jsem si, že u večeře vybuchneš, když se starosta zmínil o otrocích.“

Seregil znovu vzdychl. „Vsadil bych se, že jich starosta sám pár v domácnosti měl.“

Alek měl na základě Hasenovy reakce stejné podezření. „Urazit ho před Kliou by nic nezměnilo.“

Seregil se dotkl Alekovy hrudi na místě, kde ho předtím zasáhl osudný otrokářský šíp, a pak mu přejel prstem po klíční kosti. „Nevzpomínáš si na tíži obojku kolem krku? Nikdy nezapomenu a nikdy neodpustím. Tohle ne.“

„Nezastávám se ho, ale musíš myslet i na to, jaké asi je znovu a znovu být okupováni různými stranami.“

„Nemusíš se sám stát tyranem. Když se Loena začala vymlouvat…“

„Chápu. Z obou mi naskakovala husí kůže, ale možná je ještě budeme potřebovat.“

„Já vím, talí.“ Seregil chvíli mlčel a pak se pousmál. „Pojď sem, ty. Když nepočítám nestvůry ve stínech,“ ukázal na podivné tvory vyřezané na sloupcích postele, „neuniklo mi, že jsme spolu konečně sami.“

„Teď, když jsi to zmínil…“ Alek ho políbil. „A nemusíme spát oblečení.“

Seregil stáhl stuhu z Alekova copu a zvolna mu rozhodil vlasy přes ramena. „Právě naopak, zdá se.“

Kapitola 7

MĚSÍČNÍ ZRCADLO

Zella jim ráno zajistila skvělou snídani v prosluněné jídelně a na Kliin rozkaz jedla jejich skupina v soukromí. Mika seděl vedle Thera, neobvykle tichý a s vykulenýma očima. Možná mu Thero řekl, co se stalo minulou noc, pomyslel si Seregil.

„Takže předpokládám, žes řekl Alekovi, co jste včera v noci zjistili?“ zeptala se Klia, jakmile sloužící rozložili talíře a odešli.

„Očividně je to odporná magie,“ odpověděl Alek. „Podle toho, co řekl Seregil, to vypadá, že budeme potřebovat ranhojiče nebo kněze. Drysiáni se kletbami a duchy nezabývají.“

„Dokud si nepromluvím s doktorkou Kordirou, nemůžu s ním dělat nic dalšího,“ vysvětloval Thero. „Za předpokladu, že jí budeme důvěřovat.“

„Ještě tady nikomu nedůvěřuji,“ pravil Seregil. „Ale myslím, že teď bychom se měli postarat o toho druhého vojáka, kterého zamkli tady.“

Rychle dojedli a Alek se vydal najít Zellu. „Její Výsost si teď přeje mluvit s desátníkem,“ řekl jí.

„Samozřejmě. Nayo, běž pro jednoho z chlapců, aby je zavedl dolů.“

Služebná se vrátila s mladým mužem.

Mika se neklidně ohlédl na Thera. „Můžu zůstat s vámi, mistře?“

„Myslím, že to bude nejlepší,“ odpověděl Thero.

Sluha je odvedl přes celý dům a dolů po širokých, vlhkých kamenných schodech k těžkým dveřím s mřížkou v úrovni očí. Seregil nakrčil nos nad zápachem, který až příliš důvěrně znal, a přistihl Aleka, jak dělá totéž. Potkali se na velice podobném místě.

Když sluha zaklepal, uslyšeli zazvonění klíčů a zaskřípání zámku. Tělnatý dozorce v kožené vestě dveře doširoka otevřel. Za nimi se objevila dlouhá chodba s ostrou zatáčkou na opačném konci.

„Mám na vás počkat?“ zeptal se sluha.

„Ne, cestu zpátky si najdu,“ odvětila Klia.

Dozorce, nemluvný chlapík, se kterým přítomnost osoby z královského rodu očividně příliš nepohnula, je odvedl loučemi osvětlenou chodbou a za rohem pak dalšími zamčenými dveřmi do velké čtvercové místnosti, lemované po třech stranách zamřížovanými celami. Přestože bez oken, nebyly to nejhorší cely, jaké kdy Seregil viděl. Byly čisté a nepáchly. Jen jedna z nich byla obsazená. Mika se držel těsně u Thera a rozhlížel se kolem.

Desátník Karis, vysoký, pobledlý mladý muž, vlastně sotva odrostlý chlapec, seděl na slamníku u zadní stěny, ruce i nohy v okovech připoutaných řetězy ke zdi. Byl bosý, ale jinak měl pořád ještě uniformu, špinavou černou tabardu s bílou výšivkou, představující dva vztyčené levharty držící meč.

„Vstaňte, desátníku,“ ostře rozkázal Micum, hrající seržanta ve službě. „Toto je princezna Klia. Odpovíte jí na všechny otázky.“

Karis se za řinčení řetězů nešikovně vyškrábal na nohy a zasalutoval rukou na srdci.

„Dozorce, otevřete tuhle celu a okamžitě toho muže odpoutejte,“ poručila Klia.

Cela byla otevřena a Klia vešla dovnitř, zatímco dozorce odemykal okovy. „A teď mi povězte, co jste tu noc viděl.“

Třesoucí se důstojník zalomil rukama a cosi zamumlal směrem ke svým bosým nohám.

„Postav se do pozoru, když mluvíš s princeznou, a mluv nahlas!“ vyštěkl Micum.

Karis se co nejlépe narovnal, ale pořád vypadal vyděšeně. „Říkal jsem, že jsem viděl nejhorší věc za celý život, Vaše Výsosti.“

„A co to bylo?“ jemně se zeptala Klia. „Vím, že je to pro vás těžké, ale na vaší informaci mohou záviset další životy, desátníku. Jako váš velící důstojník vám nařizuji mluvit.“

„Nemělo to žádnou tvář,“ otřásl se muž. „Bylo to vysoké, skoro až ke stropu, a kde měl být obličej, bylo jenom – jenom prázdno.“

„Nemělo to hlavu?“

„Mělo to hlavu, Výsosti, jenom obličej tam nebyl, pouze černo.“

Seregil se ostře podíval na Thera. Čaroděj vyhýbavě zvedl obočí a znovu se soustředil na vyslýchaného muže.

„Nemohla mít ta osoba masku?“ zeptala se Klia.

Karis vehementně zavrtěl hlavou. „Ne, protože jsem viděl do té tmy, jako by to byla studna.“

„Studna?“

„Ano, Výsosti. Víte – hluboká, dlouhá cesta dolů do tmy, jenom to nebylo dolů. Bylo to stranou a hledělo to na mě.“ Teď se třásl ještě víc. „A když to po mně sáhlo těma velkýma, dlouhýma rukama, chtělo to…“ Klesl na kolena a objal se rukama. „Chtělo mě to vtáhnout do té temnoty a já jsem věděl, že už se nikdy nedostanu znovu ven!“

„Kromě obličeje a rukou to vypadalo jak?“ zeptala se Klia.

„Jak jsem říkal, vyšší než obyčejní lidé a paže byly i tak až moc dlouhé.“

„Chcete říct, že byly příliš dlouhé vzhledem k tělu?“

„Tak mi to připadalo, Výsosti.“

„Co to mělo na sobě?“

„To nevím.“

„Podle původního hlášení lady Zelly jste tvrdil, že to mělo na sobě nějaký staromódní oděv.“

„Ano?“ Karis vypadal zmatený strachem. „Nevzpomínám si, Výsosti. Možná nějaké roucho nebo plášť. Nevzpomínám si vůbec na tělo, jenom to, že bylo vysoké. Omlouvám se, Výsosti, ale je to pravda!“ Znovu zoufale zalomil rukama a Seregil slyšel, jak mu zapraskaly klouby prstů. „Lady Zella říká, že se tam s vámi musím vrátit. Prosím, Výsosti, nenuťte mě! Už nejsem nikomu k užitku. Zná mě to!“

„Co tím myslíte?“

Karis se otřásl a zavřel oči. „Když jsem se podíval do… do toho místa, kde měl být obličej, cítil jsem, jak to hledí do mě, jako chlad.“

„Chlad?“ zeptal se Thero. „Cítil jste pohled té věci?“

„To nebyl pohled, lorde.“ Karis teď jen tlumeně šeptal. „Nic jsem neviděl, ale cítil jsem to, jako když se mi had plazí hrdlem a za očima.“ Při té vzpomínce se znovu prudce otřásl. „Nejsem nikomu k užitku, Výsosti. Vůbec k ničemu.“

„To není tak úplně pravda,“ řekl Thero a vešel za Kliou do cely. „Výsosti, smím se s vaším svolením dotknout mysli tohoto muže?“

„Prosím, ano,“ řekla Klia.

Když si Thero klekl vedle Karise, muž se schoulil a odtáhl.

„Není třeba se bát,“ ujišťoval ho čaroděj. „Nebolí to. Jen na okamžik zahlédnu tvoje vzpomínky, to je všechno. Byl bych raději, kdybych to nedělal proti tvé vůli.“

Karis se na něho bezmocně podíval: „Tak dělejte, co chcete.“

Thero načrtl dlouhým ukazováčkem ve vzduchu znak, potom položil ruku na mužovy slepené vlasy a zavřel oči. Karis se pod jeho dotekem třásl.

Zatímco ostatní mlčky vyčkávali, uplynulo několik minut. Konečně čaroděj poplácal Karise po rameni. „Děkuji ti, příteli. Měl jsi veliké štěstí.“

„Mohlo mě to vtáhnout do té temnoty, že?“

„Ano, a udělalo by to, kdyby to mělo v úmyslu. Zřejmě jsi však té noci nebyl zamýšlenou kořistí.“

„Ale jestli se tam vrátím? Zná mě to, lorde! Příště už mi to nedovolí uniknout! Prosím, Vaše Výsosti, nenuťte mě tam jít!“

„Nemohu nic slíbit, desátníku,“ odpověděla Klia. „Záleží na tom, jestli budeme vaši přítomnost považovat za nezbytnou.“

Karis schoval hlavu do dlaní: „Prosím, Sakore, prokaž mi slitování.“

„Myslím, že jsme se pro tuto chvíli dozvěděli všechno,“ řekl Thero.

„Mám ho znovu připoutat, Výsosti?“ zeptal se dozorce, když Thero s Kliou vyšli z cely.

„Ne, nechte toho ubožáka být. A přineste mu přikrývku a nějaké slušné jídlo.“

Dozorce se dotkl čela a znovu je odvedl ven.

Nahoře našli Zellu, jak na ně čeká v předsíni. „Dostali jste z něho něco rozumného, Výsosti?“

„Řekl nám svůj příběh,“ odpověděla Klia.

„A teď nás omluvte,“ pravil Seregil. „Prosím, dejte mi vědět, až dorazí správce Měsíčního Zrcadla.“

„Samozřejmě, lorde.“

Seregil s ostatními doprovodili Kliu do její komnaty. Thero zamkl dveře a seslal na ně tlumící kouzlo, kdyby se někdo pokoušel poslouchat.

Klia se podívala z Thera na Seregila: „To, co řekl – pro vás dva to něco znamená.“

„To, co viděl, byl nějaký druh dra’gorgose,“ odpověděl čaroděj, posadil se na sofa vedle Miky a bezmyšlenkovitě položil chlapci ruku na rameno.

„Čeho?“ zeptal se Mika.

„Mohl bys tomu říkat stvoření, ale těžko se to vysvětluje. Existují i neexistují. Objevují se jako temnota, občas v podobě lidských postav, a jsou mimořádně nebezpeční.“

„Na jednoho jsem narazil, brzy potom, co jsme se setkali s Alekem,“ řekl Seregil a v duchu se zachvěl. „Připadal mi zatraceně skutečný.“

„Neřekl jsem, že nejsou skuteční,“ odvětil Thero. „Ale jsou to stvořené věci, nekromanti je vytváří a zase odkládají. Musíme okamžitě podniknout opatření.“

„Jak to uděláš?“ zeptal se Alek. „Seregil tehdy to stvoření viděl, ale já ne, přestože bylo přímo za mnou.“

„Vlastně jsi jednoho málem potkal, když jsi byl se mnou,“ řekl mu Thero. „Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsi mi pomohl uniknout z Mardova tábora v Plenimaru?“

„To vytí, co jsme slyšeli?“

„Byl to druh dra’gorgose, kterého vyvolala nekromantova dyrmagnos, Irtuk Beshar.“

„Tys ho viděl?“

„Zajalo mě to. A přestože se vůbec nepodobal tomu, co popisoval ubohý Karis, bezpochyby to bylo něco takového. Ta temnota a chlad, o kterých mluvil?“ Znovu Miku pevněji objal a zamračil se. „Bylo to přesně takové, jak popisoval.“

„A jak se tedy před něčím takovým ochráníš?“ zeptal se Micum.

„Náležitými opatřeními, která jsem tehdy nedokázal udělat. Můžu připravit jisté amulety. To by nás mělo ochránit.“

Micum se ušklíbl: „Nezdá se, že by sis tím byl moc jistý.“

Thero se zatvářil tvrdě. „Nikdy jsem to nemusel vyzkoušet, ale vzhledem ke svým zkušenostem jsem se rozhodl přichystat se, kdybych ještě někdy nějakého potkal. Budeme připraveni.“

„Budeme potřebovat Karise?“ zeptala se Klia.

„Myslím, že je příliš vyděšený na to, aby nám byl k užitku jako průvodce. Dejte mi hodinu,“ odpověděl Thero. „Nechci, aby se kdokoliv z nás potloukal kolem nechráněný. Prozatím zůstaňte spolu v Kliině pokoji. Pojď, Miko, mám pro tebe novou lekci.“

Čaroděj a jeho učeň zmizeli a objevili se skoro až za dvě hodiny. Když konečně přišli do Kliiny komnaty, Mika hrdě držel hrst čehosi, co vypadalo jako zlaté sestery, každý z nich navlečený na koženém řemínku.

Seregil si vzal svůj a všiml si nových značek na obou stranách mince. Nebyly to obrázky, ale spíš jakési nápisy nebo symboly, vytvořené vypouklými čarami stříbra, které bylo vlito do zlata. Ať Thero udělal s kovem cokoliv, ještě byl teplý.

„Nasaďte si je,“ nařídil jim Thero. „Nesundávejte je ze žádného důvodu, dokud se nevrátíme do Skaly.“

„Bude to fungovat i se mnou?“ zeptal se Seregil, když si navlékl řemínek přes hlavu a zastrčil amulet pod košili. Kouzla – dobrá i špatná – na něm často selhávala, což mu kdysi zmařilo šanci stát se čarodějem a nejednou mu to zachránilo život.

„Doufám,“ odvětil Thero. „Působí to spíš na dra’gorgose než na nositele, takže bys měl být v bezpečí.“

„Velmi přepychové,“ řekla Klia, když si nasazovala svůj. „Muselo to být ze zlata, nebo se jen předvádíš?“

Thero se usmál. „Kouzlo je ve stříbře; zlato zesiluje magické ochrany.“

„Pomáhal jsem je vyrobit,“ ozval se Mika a zvedl jeden, který mu visel na krku na stejném řetízku jako Astellův amulet od námořní kapitánky.

Na dveře zaklepal jakýsi sluha. „Správce Měsíčního Zrcadla vás přijel přivítat, lordi, a doprovodit vás na vaše statky. Je na předním nádvoří. Lady Zella poslala vaše zavazadla napřed.“

„Děkuji,“ odpověděl Seregil. „Pokud ti to nevadí, Klio, myslím, že půjdeme.“

„Uvidíme se tedy za dva dny.“

Seregil, Alek a Micum si oblékli pláště a připnuli zbraně, rozloučili se s ostatními a vydali se setkat se správcem.

Když vykročili do dopoledního slunce na přední nádvoří, našli vysokého, kostnatého muže, jak mluví se štolby, držícími Cynril, Větrníka a Micumova leskle černého valacha. Na první pohled vypadal jako čistý ostrovan, ale pod plstěným kloboukem s krempou Seregil zahlédl vysoké lícní kosti a jasné oči, naznačující, že muž má v sobě faieskou krev – že je do určité míry ya’shel.

„Tady jste, Dorine,“ řekla Zella. „Dovolte mi představit vám nové pány Měsíčního Zrcadla. Toto je baron Seregil a baron Alek.“

Když se jim muž ukláněl, přelétl mu přes tvář nezaměnitelný výraz překvapení s náznakem čehosi, co vypadalo jako zděšení, ale přivítal je s dokonalou uctivostí. „Je mi ctí vám sloužit, lordi.“

„Lady Zella říká, že při správě panství odvádíte dobrou práci,“ řekl Alek.

„Má rodina slouží v Měsíčním Zrcadle odnepaměti, lorde. Jsme na to místo velmi hrdí.“

„Jsme rádi, že pokračujete ve službě.“

„Vskutku,“ řekl Seregil. „Veďte nás, správce Dorine.“

* * *

Byl jasný, svěží den a všudypřítomný vítr přinášel z přístavu vůni soli a chaluh.

Silnice vedla na východ podél pobřeží. Byla to stará cesta, dlážděná kameny a dost široká, aby se na ní minuly dva slušně velké vozy. Staletí projíždějící kola v ní vyhloubila brázdy. Podél okraje cesty rostly spousty planých mořských růží a byly tu mokřiny plné rákosu a orobince, divokých kachen a štěbetajících kosů. Nad hlavami jim kroužili racci a několik mořských orlů a jejich drsný křik se vzájemně mísil. Strana cesty směrem k moři Seregilovi připomínala oblast v Plenimaru, kde býval mořský chrám; z travnatého pobřeží vybíhaly do vody dlouhé žulové římsy s tmavými čedičovými žilami. Tu a tam byly malé zátoky s plážemi z vejčitých kamenů, které o sebe ve vlnách přílivu ťukaly a rachotily jako kostky. Jak pokračovali, břehy se zvedly v útesy a žula se proměnila ve světlý vápenec. V dálce ležely roztroušené malé ostrůvky s tmavými stromy.

„Tamhle je staré město,“ řekl Dorin a ukázal na kopce před nimi.

Seregil si zastínil oči. Menosi bylo v dálce sotva viditelné, v širokém, mělkém údolí nahoře v horách. Vzdálené zdi se ve slunci leskly bíle jako vyleštěné kosti a odsud to vypadalo, jako by se vznášely nad světlou jarní zelení, pokrývající mírně zvlněné kopce.

„Vypadá to, že z města vytéká řeka,“ řekl Micum. „Jsou tam prameny?“

„Některé z nejsladších na ostrově, lorde.“

„Pokud vím, menosi znamená čistá voda,“ řekl Seregil.

„Jste dobře zběhlý ve staré kónštině, lorde,“ překvapeně odpověděl Dorin.

Alek se zasmál: „Je chodící jazykovou příručkou.“

„To je výhoda dlouhého života,“ řekl Seregil a po očku se podíval na správce. Muž nijak nereagoval.

Přejeli omšelý kamenný most přes tutéž řeku, která vytékala z Menosi, a konečně dorazili ke svému novému panství, na malém svahu otočeném ke vzdálenému přístavu.

Jakkoliv se Seregil šlechtickému titulu bránil, místo ho okamžitě upoutalo. Hlavní dům byl postavený z místní žuly s příkrou břidlicovou střechou, která se ježila komíny. Byla to mohutná, nesourodá dvoupodlažní budova postavená ve tvaru písmene U, obráceného k velkému, skoro dokonale kulatému jezírku. Na jedné straně jezírka hojně rostly plané bílé růže a mělčina byla zarostlá orobincem a rákosím.

„Tohle je jezírko, po kterém má panství jméno?“ zeptal se Alek.

„Ano, lorde,“ odpověděl Dorin. „Za jasné noci vypadá úplněk na jeho hladině veliký jako mlýnský kámen. A růže jsou bílé místo obvyklejší růžové, jak vidíte. To je na ostrově dost vzácné a ve světle měsíce půvabné.“

Po hladině ve dvojicích plavaly další kachny a několik nádherných divokých labutí, a Seregil zahlédl, jak nad vodu vyskočila jakási velká ryba.

„To vypadalo jako pstruh,“ řekl Alek.

„Je dobře zásobené, lorde. V tomhle jezírku je dobré rybaření a chutné úlovky, pokud máme rádi ryby. Kuchařka je faie a dělá je v mouce, bylinkách a másle.“

„Etrai son sela!“ zvolal Seregil. Chuť domova.

Dorin se lehce zamračil. „Omlouvám se, lorde. Nerozumím vám.“

Seregil se zasmál. „Promiňte, prosím. Přemohla mě nostalgie. Tak má sestra připravovala ryby, které jsem přinesl domů.“

Louky se táhly dál za dům a venkovské cesty, které jimi vedly, lemovalo polní kvítí. V příkopech rostly barevné skvrny červených hvězdíků. Byly tu malé chaloupky a velké stodoly a na mírných zelených svazích se pásla početná stáda koní.

„Tyhle koně přivezl předchozí majitel z Aurënenu?“ zeptal se Micum.

„Ne, lorde. Tohle jsou místní koně, chovaní od časů našich prvních osadníků. Na ostrově nenajdete lepší.“

„Rád bych zajel tamhle a podíval se na ně. Nevadí, Seregile?“

„Vůbec ne. Rozhlédni se, jestli nenajdeš správce stáda.“

Micum přikývl a odcválal po jedné z venkovských cest pryč.

„Jak starý je dům?“ zeptal se Alek.

„Dvanáct století, lorde.“

Seregil přikývl. „Mohli ho navštívit i někteří z posledních hierofantů.“

„Vskutku ho navštívili, lorde. Měli jsme různé věci, které dali jako hosté darem. Předchozí majitel je bohužel odvezl.“

Uvnitř domu byl z větší části zachován původní styl; kamenné zdi pokojů zdobily dřevěné klenby a řezby podivuhodných tvorů. V některých se dali rozeznat draci, jeleni, králíci a podobně, ale jiní byli podivní a cizí, jako ti, které viděli v guvernérově domě. Jeden měl tělo pumy, ale se ženskou hlavou, s tváří zkroucenou v úšklebku. Jiný představoval rohatého hada s býkem lapeným ve svalnatých smyčkách. Na vrcholu klenutého stropu, zamrzlé v čase ve zčernalém dřevě, byly uprostřed letu zachyceny tři nahé okřídlené ženy, držící dlouhé řetězy závěsných lamp ze zlata a křišťálu. Světlo proudilo dovnitř kulatými okny s kulatými skleněnými tabulkami. Všechno bylo naleštěné a oprášené k dokonalosti. Vzduch voněl olejem, včelím voskem a mořem.

Vzadu v místnosti stály tři faieské ženy – dvě staré a unavené a třetí mnohem mladší a dost pohledná – a chlapec, ya’shel, který vypadal přibližně stejně starý jako Mika. Všichni měli na krku stopy po obojcích.

„Vaše služebnictvo, lorde,“ řekl Dorin. „Tohle je hospodyně, Róza.“

Starší žena se uklonila: „Vítejte, lordi.“

„Alda, kuchařka.“

Uklonila se druhá starší žena.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Střepy času.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.