Michaela Košťálová

SOUKROMÍ MILADY HORÁKOVÉ

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Michaela Košťálová
SOUKROMÍ MILADY HORÁKOVÉ

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 628. publikaci v roce 2014.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava a sazba:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Fotografie:

Archiv autorky a nakladatelství, ČTK 2014

Ilustrace:

Michaela Košťálová str. 9

Eva Kalousová str. 73, 103

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Michaela Košťálová 2014
© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2014

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Na Pěšinách 75/60 Praha 8 180 00
tel.: 604608127
tel.: 603182483
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Krameriova K. D.
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): ISBN 978-80-7229-537-1
ISBN (ebook-ePub): ISBN 978-80-7229-507-4
ISBN (ebook-mobi): ISBN 978-80-7229-508-1

Milada Horáková očima Michaely Košťálové

Úvod

Při vyslovení jména JUDr. Milada Horáková se snad každému z nás vybaví poměrně jasný obraz. Zatímco generace dříve narozených zažila ještě na vlastní kůži dobu, kdy bylo jméno této výjimečné ženy vnímáno účelově jako negativní, generace mladší a nejmladší již naopak dostala šanci vidět její tvář ze zcela jiného úhlu pohledu.

Paní Milada Horáková – to je především jedinečná osobnost, která se stala v rámci historie našeho národa symbolem boje za svobodu a demokracii, žena, jež byla pronásledována nacisty a nakonec se stala obětí zrůdné justiční vraždy v roce 1950 za dob vlády komunistického režimu. To se vybaví zřejmě každému občanovi naší země, sousedního Slovenska, ale dokonce i velké řadě znalců moderní historie z celého světa.

O tragickém konci života této mimořádné ženy vyšla až doposud celá řada knih, novinových článků, statí, názorů a nejrůznějších esejí… Ovšem jen málo z nich se současně detailně věnovalo i jiné podstatné části jejího života, a sice soukromí paní Milady Horákové a jejímu komplexnímu životu. Všichni její jméno známe, ale přece – ví doopravdy každý z nás, že byla rodilou Pražačkou původně katolické víry, ze které později přešla na evangelickou, že se poměrně často stýkala s manželkou prezidenta Edvarda Beneše, paní Hanou Benešovou, o které napsala pozoruhodnou esej, že měla v soukromí velkou slabost pro elegantní šaty, nákupy oděvů, a že naopak neměla v oblibě sport? Že byla předsedkyní tzv. Ženské národní rady, jednou z výjimečných žen přednášejících v Českém rozhlase, že milovala literaturu, na pražské Právnické fakultě Univerzity Karlovy byla žačkou vynikajícího právníka, ministra školství a národní osvěty a zachránce mnoha starých sbírek dnešní Národní galerie v Praze profesora JUDr. Jana Krčmáře, či že se obdivovala a do konce života zůstala věrná ideálům Tomáše Garrigua Masaryka, kterého přitom poprvé osobně spatřila až ve svých dvaatřiceti letech? Pokud odpovíme alespoň na jeden uvedený okruh „ne“, představuje kniha, již drží vážený čtenář v ruce, pomyslný klíč otevírající dvířka k nejedné odpovědi. Odpovědi na otázky lidské, na první pohled možná zcela obyčejné, a přece tolik zajímavé, na podněty, které nám mohou paní Miladu Horákovou přiblížit a otevřít svět, v němž žila a působila, charakterizovat mnoho osobností, s nimiž se stýkala a přátelila. Na podněty, které nám představí paní Miladu Horákovou jako člověka, jako ženu, jako skutečnou dámu.

Hlavním cílem knihy Soukromí Milady Horákové je proto představení této ženy z pozice soukromí, z pozice lidské, z pozice nejjasnější, nejzákladnější, a přece tak často opomíjené především v médiích a nejrůznějších internetových esejích.

Rodina Milady Horákové

„Tatíčku, táto, byl jsi mezi láskami mého srdce. Víš o tom, stařečku, vůbec? Líbám Tvou hlavu, Tvé ruce, Ty jsi král z Hodkova.“

(Z dopisu Milady Horákové otci – panu Čeňku Královi)

Snad každý z nás se alespoň jedenkrát v životě zamyslel, jak to vlastně je s tím tak často zmiňovaným „božím rozdáváním“ schopností, talentů, možností a životních osudů. Obecně platí, že každý člověk má své štěstí jinde, ovšem pokaždé na úkor něčeho dalšího… I navzdory faktu, že se lidé a jejich životní cesty mnohdy až podivuhodně podobají, nikdy nenajdeme dva totožné lidi se zcela identickými osudy a stejnými „životními kartami.“ Někdo se narodí materiálně bohatý, ale chybí mu inteligence i charisma, jiný se narodí jako chudý, ale má oslnivý umělecký talent, ovšem vzhledově je třeba úplně ošklivý. Někdo je od narození charismatický intelektuál, vypracuje se, dobude svět reflektorů, ale nemá štěstí na vztahy ani na rodinu. Jiný má štěstí na pevné zdraví a skvělou rodinu, ale nikdy se nepodívá za humna své rodné vísky. Říká se proto, že nikdo nemá v životě všechno. Avšak zatímco některé výše uvedené – takříkajíc bohem určené – cesty a kombinace jsou vcelku řešitelné a přijatelné, jiné mohou být naopak v příkrých kontrastech, svízelné a těžko překonatelné. Cesta po nich pak bývá unavující a nejednou se zmítá v úplných extrémech. Takové osudy ale prý bývají zase ty věčné, takové, co píší historii a posilují dobrý a zdravý vývoj lidstva. „Život je tvrdý, ten se nemazlí a za jedno pohlazení Ti dá deset ran. Zvykni si na to raději hned, ale nepoddávej se tomu – rozhodni se s ním bojovat. Měj odvahu a jasné cíle – a zvítězíš i nad životem,“ dala kdysi paní Milada dobrou radu své dceři Janě Horákové a přitom již tehdy tušila, kolik pravdy toto na první pohled spíše obyčejné a jasné souvětí nese.

Avšak i navzdory fatálnímu osudu autorky citovaných vět lze říci, že zejména v oblasti rodinné byl paní Miladě, rozené Králové a provdané Horákové, osud po celý život velice štědře nakloněný, a to zejména v tom smyslu, že jak její nejužší, tak i nejširší rodina držela vždy a za všech okolností pohromadě. Nikdy, ani v těch nejvyhrocenějších momentech, ji nerozložil žádný svár, a čím více byly události kolem ní tvrdší a horší, tím více se k sobě její jednotliví členové přimykali. Takový fakt může sice na první pohled působit poněkud banálně či tak trochu samozřejmě, nevýrazně, avšak ve skutečnosti je velice důležitý. Právě ona vzájemná důvěra a láska představuje totiž v životě Milady Horákové to skutečné štěstí a „krásný život“, jak sama jednou poznamenala, přičemž své hodnocení myslela naprosto vážně. V životě sice lze žít různě (cestovat, necestovat vůbec, stěhovat se, měnit profesi i přátele atd.), ale se spletitými rodinnými vztahy, anebo naopak zcela bez nich je život většinou složitý, a když ne složitý, pak minimálně prázdný. A jestliže chybí i láska, životní láska, je pak velice náročné žít výhradně pro jiné cíle. „Myslím vůbec lásku, poněvadž se nedá bez ní ve světě šťastně žít,“ zdůrazňovala ve svých dopisech charismatická Milada. Přistupme proto nyní podrobněji k největšímu životnímu pokladu, který pro paní Miladu znamenala právě její milovaná rodina.

Připomeňme, že paní Milada Horáková, dívčím jménem Králová, byla (jako jedna z mála čelných, dnes historicky významných československých prvorepublikových osobností) rozená Pražačka, byť kořeny její nejužší rodiny sahaly daleko za hlavní město. Je skutečně velice zajímavé uvědomit si, kolik měst, městeček a vesnic vydalo jen na přelomu dvou století Praze (a celkově pak i našemu státu) mnohé její pozdější historické či umělecké představitele. Jen pro příklad Hodonín – T. G. Masaryk, Kožlany – Edvard Beneš, Klobuky u Slaného – Jan Malypetr st., Nechanice – Alois Rašín, Domaslavice (Teplice) – Hana Benešová, z uměleckých osobností pak třeba Česká Třebová – Zdenka Baldová, Liberec – Vlasta Burian, Mladá Boleslav – Adina Mandlová aj.). Dalo by se pokračovat ještě desítkami jmen, jejichž počet ve výsledku pak mnohonásobně převyšuje ty osobnosti, které naopak pocházely přímo z Prahy. Je proto důležité si uvědomit, že ani v daleké historii nebylo zvykem, že by jakéhokoliv úspěchu dosahovali automaticky jen ti lidé, kteří se v Praze narodili či se do ní jen náhodně přestěhovali. Naopak. Působit v hlavním městě a stát se zde osobností bylo již v devatenáctém století jakožto ve velkém městě (byť tenkrát ještě ne hlavním) vždy tak trochu za odměnu. Bývala to pocta a čest pro nejvýznamnější vědce, politiky, umělce, akademiky, ale i řemeslníky a obdobné pracovníky, jež ještě více zesílila za dob první Československé republiky, kdy Praha stanula konečně namísto Vídně na postu řádného a zaslouženého města hlavního. Nebylo tedy nikdy rozhodující, zda někdo z Prahy pochází, či se do ní přestěhoval, nýbrž okolnost, kdo je a co opravdu dobře umí. Paní Milada za celý svůj život nesčetněkrát prokázala, že do elity místních osobností zkrátka patří. A to především pro svou pracovitost, činy a inteligenci, nikoliv tedy proto, že by měla mezi elitu blíže z hlediska místa bydliště.

Kořeny paní Milady sahají do dnešního kraje Jihočeského, odkud pocházel její otec, a kraje Středočeského, kde byl domov její matky.

Otec paní Horákové Čeněk Král (1869-1955), vyznáním, jak to bývalo v té době poměrně běžné, katolík, byl mlynářského původu a pocházel z okolí Podhradního mlýna z Hodkova č. 40 okresu Dolní Kralovice, kde byl zřejmě veden k mlynářské činnosti rodiči, panem Vincencem Králem a paní Annou Královou, roz. Franclovou. Tato práce ho však beze zbytku neuspokojovala a mladý muž s bystrým úsudkem a racionální myslí brzy zatoužil po něčem více. Po něčem přece jen více tvůrčím a zodpovědnějším. První a hned nejvýznamnější takovou činností byla úloha obchodního zástupce v rámci zavedeného podniku, která ho na dlouhá léta spojila, a to jak pracovně, tak i vlastenecky, zejména s jihočeskými Českými Budějovicemi, kde se jako sebevědomý mladý muž rozhodl působit coby zdatný obchodník. Velkorysé předsevzetí se mu splnilo v úloze disponenta malého místního tužkového podniku (tj. výrobny obyčejných tužek) s názvem Národní podnik. Byla to mnohdy nelehká a skutečně zodpovědná práce pro čilou firmičku, která musela konkurovat věhlasné továrně Koh-i-noor Hardmuth významného stavitele a architekta devatenáctého století Josefa Hardmutha (1758-1816). Ten proto, aby mu stále nedocházela tužka a on mohl správně a snadněji kreslit návrhy třeba pro půvabnou novogotickou architekturu moravského Lednicko-valtického areálu, nechal rovnou postavit továrnu na tužky. Josef Hardmuth byl pojem nejen v Čechách, ale především ve Vídni, kde se hojně hovořilo o jeho vznětlivé povaze a cílevědomém jednání, díky kterému si vybojoval zakázku na návrh průčelí a vnitřního uspořádání paláce v Herrenstraße od knížete Aloise I. Lichtenštejna. Sám autor pozoruhodné stavby, jehož sláva rostla, nakonec palác z části obýval. Rodinné tradice výrobny Koh-i-noor se po jeho smrti postupně chopili jeho manželka Elisabeth Hardmuth a syn Carlo Hardmuth, který se zasloužil po roce 1840 o její přestěhování do Českých Budějovic. Konkurence věhlasné rakouské firmy s letitou tradicí byla těžká, avšak pan Král dal svému zaměstnání, svému obchodu vše, co bylo v jeho v silách, a to i proto, aby dokázal, že kvalitní původní česká výroba se vyrovná té rakouské, a leckdy ji i předčí. Mnohdy skutečně náročná práce přinesla proto mladému muži řadu cenných zkušeností formálních, manuálních, ale i morálních, a především jasné řazení priorit a povědomí o „pravé hodnotě“, již se mladý zaměstnanec naučil rozeznávat a řádně ctít. Současně díky ní rozšířil i svůj obzor cestovatelský, který po Dalmácii, kde nadarmo nepřelézal strmou Krivošiju a nevojančil v boce Kotorské, jak píše paní Milada, získal právě díky cestám za vyřizováním „tužkových“ zakázek nové rozměry.

Dny plynuly a pan Král se ve své profesi zdokonaloval i navzdory faktu, že obchodníkem v pravém slova smyslu vlastně nikdy nebyl. Jako obchodník se však naučil jednat, a za obchodníka byl proto také záhy a jistě i zaslouženě nejširším okolím považován. Kromě práce však naplňoval jeho život také čilý zájem o věci politické a všechny veřejné události, které tenkrát hýbaly evropským děním. Když svět poprvé začal více slýchat o zvláštním Čechovi, tedy spíše příslušníkovi Rakouska-Uherska s českou národností, který stále radikálněji vystupoval proti tehdejšímu rakousko-uherskému zřízení, kdy bojoval proti habsburské monarchii dlouhými a významnými dějinami zaniklé monarchie české, která měla jen za vlád Přemyslovců a zejména Lucemburků výjimečnou pozici, a tudíž by měla samostatně existovat i nadále, neunikly podobné zprávy ani jeho vlastenecky naladěným uším. Naopak. Nejenže neunikly, on je přímo vyhledával, motivovaly ho a utvářely. A tak Čeněk Král podobné zprávy za krátký čas vyhledával již cíleně a zařadil se tak mezi desítky mladých obdivovatelů ideálů a myšlenek TGM po celé tehdejší monarchii, kteří potají, ale často i veřejně obdivovali a ctili charismatického docenta, později profesora filozofie a učitele na pražské Univerzitě Karlově, jenž svou osobitou svérázností okouzlil i zaskočil nejen Čechy, ale postupně i zahraničí. O devatenáct let starší T. G. Masaryk se tak brzy stal jeho inspirací i životním vzorem. Čím více sílil Masarykův vliv, tím více si Čeněk Král uvědomoval, co by domácím Čechám, které byly tou dobou ještě pevně drženy pod nadvládou Rakouska, prospělo nejvíce. Bojoval za pravdu a pod heslem „Za každou cenu musíš hledat a vyznávat pravdu a chovat se tak, aby ses nemusel nikdy stydět, až se podíváš nazpět,“ se z něho stal nadšený Masarykův obdivovatel. Právě v tomto opojném, bojovném, ale i vlastenecky překrásném cítění vychovával všechny své potomky, z nichž právě paní Milada se stala zrcadlem a genetickou kopií jeho vlastností, schopností i nadějí pro realizaci nezrealizovaných přání. Než však došlo na tuto rodinou idylu, musela jako první samozřejmě přijít velká životní láska.

Charisma vysokého, štíhlého Čeňka Krále, který nejen duševním založením, ale i vizuálně nápadně připomínal budoucího prvního československého prezidenta, samozřejmě ve své době neuniklo zvídavým pohledům a zájmu mnoha slečen. Avšak jen jedna mohla v jeho srdci zvítězit. Tou dívkou byla nakonec dcera šikovného řemeslníka, truhláře Vincence Velíška a Anny Velíškové, roz. Zvonečkové z Kutné Hory č. 303, slečna Anna Velíšková (1875-1933). Pohledná mladá dáma z oblasti dnešního Středočeského kraje Čeňka Krále nebývale zaujala a zřejmě vznikla láska na první pohled. Natolik vážná, že se mladý pár rozhodl spojit své životní cesty. Kutná Hora se tak stala dalším významným místem, ke kterému pojila pana Krále nejen vzpomínka na manželku a její rodinu, ale zároveň šlo o pozdější působiště jeho bratra, který se stal v Suchdole u Kutné Hory knězem.

Manželé Královi přivedli na svět celkem čtyři děti, z nichž se vysokého věku dožily bohužel jen dvě dcery. Paní Milada a paní Věra. Prvorozeným dítětem manželů Králových byla dcera Marta Králová (1899-1914), po ní následovala Milada Králová, později Horáková (1901-1950), syn Jiří Král (1908-1914) a nakonec nejmladší dcera Věra Tůmová-Králová (nar. 1915). Sourozenci Marta a Jiří bohužel zemřeli ve stejnou dobu na těžkou septickou spálu, kterou nedovedla tehdejší medicína vždy a především úspěšně vyléčit. Šance na život byly proto v případě podobných onemocnění velice nejisté. Hrozná událost tehdy rodinou Králových přirozeně otřásla. Ze tří čilých a zdravých děvčat, z nichž se nadějné budoucnosti těšila zejména pohledná slečna Marta, již už tou dobou zaměstnávaly první sladké dívčí myšlenky o budoucí velké lásce a životě provdané ženy a matky, a nezbedného malého Jiříčka najednou zbyla jen prostřední Milada. A tak se o to více upínala pozornost matky, paní Anny Králové, a stejně tak i otce právě k Miladě, která virovou chorobu tenkrát bez problému přečkala, a byla proto vlastně část dětství (byť malou) vychovávaná jako jedináček. Dnes by jistě někdo řekl, že takové pojetí mohlo být do jisté míry nešťastné, třebaže nešlo o dlouhou dobu. Je přece tolik polopravd a výmyslů, které se o jedináčcích tradují. Třeba že jsou sebestřední, zvyklí všechno dostat, neumí o nic bojovat, neumí být součástí kolektivu atd. Avšak ať budeme řešit osobnost paní Milady jakkoliv, podobné vlastnosti u ní skutečně nejenže nenajdeme, ale nenašli bychom je ani u mnoha jiných celoživotních jedináčků. „Jedináčkovství“ má totiž kromě nevýhod také mnoho výhod. Učí například, že si člověk musí umět poradit a vystačit vždy a ve všem sám, protože nikdy nebude mít po ruce příbuzného, který by v případě nouze pomohl; dále nechává plně rozvinout charakter člověka, který není ovlivňován a determinován neustálým porovnáváním se sourozencem, dává větší prostor ke konfrontaci s rodiči… Potomek tak není vhozen do dětského kolektivu, ale má naopak šanci proniknout co nejdříve na úroveň dospělých…

Milada jako jediná mladá dívka v domácnosti se tak dostávala nejen do těsnějšího vztahu s matkou, které obětavě pomáhala v domácích pracích, ale současně především do velmi blízkého vztahu s otcem, který v ní viděl nejen svou dcerku, ale svým způsobem i ztraceného syna, a bezmezně ji proto miloval. Jeho radost, když začal tušit, že Milada není jen nazdobená slečinka v sukničce, ale intelektuálně a vnitřně velice bohatý člověk, byla tak veliká, že neváhal její schopnosti rozvíjet, a to i ve sférách, které nebyly tou dobou pro dívku stále ještě běžné. A ona ho za tento přístup nadevše milovala. Už jako děvče, které mělo rádo dobrodružství, ale současně dobře vědělo, co to je zodpovědnost, i jako starší dáma, představitelka československé intelektuální společnosti: „Tatíčku, táto, byl jsi mezi láskami mého srdce. Víš o tom, stařečku, vůbec? Líbám Tvou hlavu, Tvé ruce, Ty jsi král z Hodkova,“ psala svému osmdesátiletému otci již jako téměř padesátiletá moudrá žena. Jindy ho zase oslovovala: „Můj předrahý, předobrý tatíčku!“ Věděla, že si jsou s otcem velice podobní, a sama si toho po celý život nesmírně vážila: „Ty víš, jak mnoho si jsou podobni otec s dcerou,“ psala také v jednom ze svých dopisů. Dobře si proto byla později vědoma, jakou fatální ztrátu pro něj bude představovat její smutný osud. „Klečím u Tvých starých kolen a nemohu víc než jen líbat Tvé poctivé ruce. Byl jsi mi tátou, jakého bych lepšího od osudu nemohla dostat. Dal jsi mi tolik, všechno, co jsi jen mohl a měl: pevnost tělesnou a teplý domov v dětství a mládí, vychovával jsi ve mně poctivého člověka a staral jsi se přepečlivě… A nyní ve Tvém požehnaném stáří jsem zasadila já další ránu Tvému předobrému srdci. Táto, tatíčku můj, odpusť mi to, pochop mne, nezatvrď se ke mně! Vždyť jsem tak rostla a bylo ve mně mnoho z Tvých vlastností, i když jinak zaměřených. Vím, že Tvých 81 let nemělo tohle postihnout. Vím, že já měla stát u Tebe a líbat Tvou drahou ruku, až přijde Tvá chvíle odchodu za mámou. Stalo se jinak,“ stojí v listě na rozloučenou. Její slova není potřeba dále vykládat a rozebírat…

Svému milovanému tátovi, který ztratil nejen jednu z dcer, ale i jediného syna, proto vždy byla svou něžností dcerou a intelektem a moudrostí zase tak trochu „synem“, kterého mohl otec vést k hlubokým vědomostem a zodpovědným životním postojům včetně těch nejvášnivějších – postojům k věcem veřejnosti. Tak šel čas a tento velice moderní rodinný model se doma u Králových nikdy nezměnil. Dokonce ani s příchodem malé Věry, nejmladší dcery Králových, díky které si paní Milada poprvé v životě vyzkoušela, jaké je to pečovat o malé dítě, které je na své rodině 24 hodin denně po období několika let plně závislé. Všechno by se proto zdálo být po delší době znovu v pořádku, kdyby nenastaly obtíže, které bohužel zasáhly její stejně jako otec milovanou matku. Paní Annu, jíž se podařilo v pokročilém věku povít další zdravou holčičku, pronásledovaly jisté zdravotní obtíže vyplývající zřejmě i ze čtyř složitějších porodů. „Když jsem Tě tak držela v náručí, nevěděla jsem strachem o maminku, zda mám mít z Tebe radost, nebo Tě nenávidět jako ohrožení jejího života,“ psala paní Milada o hodně let později v dopise své sestře samozřejmě v žertu, když vzpomínala na úplně první společné setkání v době, kdy byla ještě sama poměrně malé děvče a dostatečně netušila, co všechno obnáší úděl ženy, jež se rozhodne být matkou, navíc v pokročilém věku, který s sebou již přináší značná zdravotní rizika. To, zda poslední těžký porod mohl skutečně ovlivnit další zdravotní stav paní Anny, není už dnes možné odhadnout, natož s jistotou určit, ovšem s přihlédnutím k věku bylo těhotenství samozřejmě na pováženou v každém případě. Avšak i pod dohledem své nejstarší dcery, která se stala „rodinnou pečovatelkou“, se paní Anna zdárně po těžkém mateřství zotavila a jako rodina prožili ještě několik pěkných chvil. Zdrcující verdikt přišel o několik let později, kdy byla paní Anně diagnostikována závažná nemoc. Tehdy již nebylo návratu a paní Annu čekal bolestný osud, s nímž si tehdejší medicína nevěděla a bohužel ani nemohla vědět rady. Se zákeřnou chorobou bojovala statečně, ale i tak zemřela (na dnešní dobu) mladá – v pouhých 58 letech – v létě, v srpnu roku 1933. „Naše předobrá máma umírala tři roky na rakovinu a opouštěla nás právě také v té chvíli, kdy by se jí s námi bylo ještě tak dobře, ba dokonce radostněji žilo. A já to nebudu mít ani tak těžké, jako to měla ona, chudérečka moje. A budu zase s ní,“ stojí v dopise paní Milady z posledních dní ve vězení…

V dívčích letech proto zastávala měrou vrchovatou obě polohy – „holčičí i chlapeckou“ – nadále, přičemž své malé sestřičce i matce byla poté záhy ještě i po dobu dalších let statečnou oporou. „Letos 16. května jsem celý den nepřetržitě vzpomínala, jak před třiceti pěti lety tam u nás doma mi náš tatíček položil do náručí maličký uzlíček a v něm takové pomačkané miminko. Ani neřekl víc než: „Tady máš sestřičku,“ a už uháněl shánět doktora, poněvadž by byla naše maminka málem za Tvůj život musela zaplatit svým. Bylas však tak odkázána na mne, taková bezmocná, tak jsi se nevědomě bránila svým ještě nechápajícím pohledem, že se ve mně, sestře o třináct a půl roku starší, najednou probudily mateřské city, a tak jsi se stala mým prvním dítětem. A pak jsi rostla, byla jsi rozkošná jako panenka a já jsem se s Tebou chlubila svým známým,“ psala paní Milada ve svém dopise, v němž vlastně mimo jiné objasňuje, že mezi studii a zájmem o veřejný život se stačila díky své výrazně mladší sestřičce velmi záhy přiučit také ledasjakým ryze ženským činnostem a povinnostem. Do pozdějšího manželského vztahu proto nešla v žádném případě nepoučená či snad naivně nevědomá, jak to tenkrát bývalo v některých domácnostech u výchovy děvčat ještě poměrně běžné. „Vzpomínám si na krásnou kapitolu v románě Canfieldové, kde matka v pravý čas poučuje o tělesné stránce lásky svou dceru, uraženou a pobouřenou hrubostí jejího snoubence. Víc taktu a ušlechtilé vážnosti jak v názorech na ty věci, tak v životě samotném – toho je třeba, a v tom je všechno,“ připomíná například toto téma v Hovorech Karla Čapka první československý prezident T. G. Masaryk. Paní Milada nejenže toto vše znala, ale navíc nebyla, bohužel, z domova ušetřena ani zkušenosti s pozdním těhotenstvím či momentem strašlivého pocitu, kdy matce umírají děti…

Paní Věra Králová, později provdaná Tůmová, byla paní Miladě po celý život jednou z nejbližších duší a zároveň i jednou z posledních tváří, které mohla naposledy – krátce před svou smrtí – ještě na vlastní oči spatřit. Jak sama uvedla, milovala ji díky mnohaletému odstupu takřka mateřskou láskou, přesto existovaly situace, kdy se vztah sestřiček proměnil na rovnocenný, či naopak momenty, kdy byla paní Věra oporou paní Miladě. „Avšak během krátkých let se úlohy měnily. Moje malá Věruška vyrostla a začala být najednou mým protektorem ve chvílích, kdy já byla v úzkých. Poprvé, jestli se pamatuješ, holčičko, to bylo v roce 1937, když jsi mne doprovázela k ošetření k lékaři a já Tě tehdy tolik potřebovala. Tehdy jsem se o Tebe poprvé opřela já,“ zmínila se paní Milada.

Na svou sestru Věru myslela a vzpomínala po celý život velmi často, zejména v momentech nejtěžších, když byla vězněna za dob druhé světové války a poté za dob vlády komunistického režimu. Vztah se svou sestrou považovala vždy za vzájemný, milující a upřímný, jen si v něm – často mnohdy úplně zbytečně – vyčítala, že komplikovala nejen své sestře, ale i celé rodině mnohdy život právě vším tím, co se dělo okolo její činnosti a pracovní náplně. „Vidím ještě dnes tu chvíli, kdy při letmé návštěvě na gestapu v Pečkárně se mi Tvůj muž přišel představit a já ho tam přijímala do rodiny,“ vyprávěla v dopise například o silném prožitku, kdy musela dobu největšího životního štěstí své mladší sestřičky trávit za okupace ve vězení Petschkova paláce. Navíc, a to bylo velmi zlé, s reálnou vidinou nejhoršího… Už tenkrát to vypadalo velice zle, neboť se i nad mladou pokračovatelkou tenkrát jen nedávno popravené F. Plamínkové stahovala mračna v podobě rozsudku smrti. Ale osud rozhodl přece jen jinak. Nemohla sice být součástí svatební euforie své sestry Věry, která se vdávala za ing. Josefa Tůmu, ale všem se záhy ulevilo s jejím šťastným návratem domů, což byl moment radosti a štěstí vše přesahující.

Paní Miladu ovšem pojily velmi vřelé vztahy nejen s vlastní rodinou, ale snad i se všemi ostatními příbuznými, což prokazuje řada dochovaných materiálů včetně její osobní korespondence. Jedinými lidmi, ke kterým prý měla, alespoň soudě dle jejích vlastních slov, rezervovaný vztah, byli tchyně a zejména tchán, rodiče manžela dr. ing. Bohuslava Horáka. V těchto vztazích, zdá se, určité záležitosti se takříkajíc občas zadrhávaly, neboť paní Milada, byť v ženských otázkách na svůj věk velice zkušená a díky vystudovanému oboru všeobecně vysoce vzdělaná, nebyla přece jen úplně ta vysněná řadová žena do domácnosti, jakou si většinou rodiče pro své syny představují. Je to vlastně nesmrtelný problém, „evergreen“, který mnozí znají důvěrně i dnes… Snad každý rodič syna sice touží po snaše vzdělané a kultivované, uvědomělé a samostatné, ale jen málokterý dovede již pochopit, že takový model ženy nepůjde s typickým rodinným životem vždy dohromady na sto procent. Tím méně, jde-li o ženu, která má na svých bedrech skutečnou odpovědnost a nechodí pracovat jen pro zábavu či pro vydělání „pár korun“ do napjatého rodinného rozpočtu za monotónní manuální či administrativní práci. Svým způsobem ambiciózní a odhodlaná právnička z Karlovy Univerzity, která svůj obor a všechny povinnosti s ním se pojící brala odjakživa nanejvýš vážně (a která byla navíc ještě sympatická a velmi ženská, nikoliv tedy tzv. maskulinizující typ, jak některé emancipované ženy mnohdy na veřejnosti působily), byla na jednu stranu sice lákavá partie, ale na stranu druhou nemohl nikdo počítat s tím, že bude chtít být uvázána dvacet čtyři hodin denně u plotny a šití. Doktor Horák ovšem velmi dobře věděl, koho miluje, a své ženě se tak rozhodl ztělesňovat celoživotní oporu, byť jeho rodiče, zejména otec, jisté „rozpaky“ v tomto směru zřejmě nikdy nezapřeli. „I jeho jsem žádala, aby tam na věčnosti odpustil, a uznala jsem, že jeho výhrady vůči mně měly své jisté oprávnění. Často mi, pravda, křivdil a ubližoval, ale zdá se, že cítil, že jsou ve mně určité povahové rysy, které budou stát jeho syna mnoho bolesti a trápení. A pro tento správný jeho instinkt jsem já měla zase jen své hrdé a sebevědomé odmítání a zatvrdila jsem se, když on pak chybil a dopustil se vůči mně nesprávnosti,“ vyjádřila se například paní Milada v dopise adresovaném své tchyni paní Horákové, v němž se ovšem zpovídala i z názorů na sebe samu. Jistou zajímavostí zde ale byl fakt, že roli většího kritika vůči některým životním krokům snachy nezastávala v případě paní Milady její tchyně, jak to bývá dodnes běžně vžitým příbuzenským modelem, ale manželův otec – tchán. Rozmíšky to ale zřejmě nebyly nijak výrazné, spíše jen symbolické. Paní Miladu ovšem mrzely a z jejích dopisů je patrné, že i pod hrozbou smrti toužila především po precizním srovnání všech rodinných vztahů. Bohužel, otec Horák v té době již delší dobu nežil, a tak se o to více paní Milada soustředila na pozůstalou tchyni, které se snažila z ponuré a hrozivé pankrácké věznice vše zpětně vysvětlit. „Poprvé to bylo v terezínských kasematech, téměř na prahu jistého zničení, když jsem si uvědomila, že jsem Tě neuměla mít dost ráda. A nebylo to z příčin z Tebe plynoucích – já jsem byla tak duševně chudá, že jsem nedovedla postihnout ten zvláštní tón Tvé povahové klaviatury. A přece se ji dalo tak dobře vyposlouchat. Dala jsi mi, maminko, z toho maličkého uzlíčku svého osobního štěstí ten skvost nejcennější – svého jediného syna Bohuslava. A nechtěla jsi nic za to, jen trochu osobního uznání a to, abych dovolila, aby ses i pak tímto skvostem těšila a zdobila. A já ve své mladé, sebevědomé pýše, v nerozumném soutěžení lehce vítězícího mladého ženství, jsem se stala sobeckou natolik, že jsem ani tu malou radost, kterou sis osobovala, nechtěla dobrovolně popustit. A tak jsem Ti, maminko, zůstávala po celých těch 23 let našeho spolužití s Bohuslavem nějak vzdálená,“ psala paní Milada o „souboji“ snachy a tchyně o syna-manžela velice otevřeně a velice sebekriticky.

Avšak podobné „disharmonie“ bývají ve všech rodinách poměrně normální a nijak výjimečné. Naopak, v celé řadě rodin probíhají jen jako dílčí část problémů mnohem závažnějších a jejich řešení a dopady bývají daleko dramatičtější. Ve skutečnosti je to ale stále stejná písnička. Rodiče synů chtějí dokonalé budoucí manželky, a naopak, rodiče dcer zase věrné, statné, nebojácné, chytré, movité a „skály lámající“ manžely. A obě strany dohromady pak chtějí mít i po svatbě nárok na své děti stejně takový jako v dobách před ní, i když dobře vědí, jak výrazně se okolnosti změnily. I tak ale trvají mnohdy zarputile na svém. Věčná klasika… V úhrnu proto rozhodně nelze v případě paní Milady Horákové hovořit o nějakých výjimečných či vážně napjatých rodinných vztazích, ale naopak o rodině, na kterou měla paní Milada skutečné životní štěstí. Rodině, která držela i v rámci širšího příbuzenstva vždy pohromadě a nikdy se navzájem neodcizila navzdory faktu, že jejich životy protínaly během první poloviny dvacátého století skutečně závažné problémy a velké zkoušky. Je možné, že někomu může taková rodinná soudržnost připadat samozřejmá či snadno splnitelná, ovšem důvodů často zcela malicherných, pro které se řada rodin (někdy i definitivně) v historii rozcházela a dodnes rozchází, existovalo a existuje velké množství.

Rodinné stmelení Králových a zejména Horákových mladších prokazuje mimo jiné také pěstování nejrůznějších rodinných tradic včetně pečlivého shromažďování rodových dokumentů – vytváření rodokmenu. V tomto ohledu záleželo na historii rodu především paní Miladě, která si přála, aby i po její smrti rodina, zejména její dcera Jana, nikdy – ani v dospělosti – nezapomněla, kdo byli její předci, odkud pochází, a své rodné linie si vážila. Původně sice doufala, že se této historické části výchovy svého dítěte bude moci chopit ona sama, avšak okolnosti rozhodly nakonec zcela jinak. Přesvědčena o nejhorším konci svého života tímto úkolem nakonec pověřila svého milovaného otce Čeňka Krále. „Vždyť Ty jsi bojarský junák. Nadarmo jsi nepřelézal strmou Krivošiju a nevojančil v boce Kotorské. Jak bych si dnes ráda poslechla třeba už potisícáté Tvé vypravování o těch časech. Já však potřebuji od Tebe něco jiného – chci, abys ještě žil, máš zase o starost víc. Janička už nesmí mít větší smutek. Pro ni teď musíš žít – neměla jsem čas jí svěřit anály našeho pevného a poctivého rodu. Musíš to udělat za mne. Viď, že mne neoslyšíš a budeš své vnučce vypravovat, odkud že my jsme, jak byl pevný a zdravý náš rod – jaký to byl ocelový dub, ten náš hodkovský dědek, a jak lidé milovali tu usměvavou panímámu s předobrým lidským srdcem. Budeš povídat také o své ženě, o babičce, kterou už Jana nepoznala, o tom, jak Vám požehnali na cestu životem u sv. Vojtěcha a jak začala naše rodina. Dědečku, vypravuj! Ta má dcerka to poví zase těm příštím. To je ta věčnost, v tom je naše trvání. Ona nás, táto, zachová, i když už nebudeme,“ prosila paní Milada otce Čeňka v době, kdy již věděla, že se do normálního života už nikdy nevrátí. Svůj citem velice prodchnutý dopis zakončila slovy, která se zdají se být příznačná pro její myšlení, jež bylo vždy nejen věcné, ale především věčné a neomezovalo se nikdy na záležitosti jediného lidského života: „Pod stoletými lipami, na hodkovském hřbitůvku u zdi, tam si jednou všichni pobesedujeme o tom, co to bylo za rod, ti královských z Podhradního mlejna!“ Tak zakončila své řádky, v nichž jasně naznačila, že k nejdůležitějším věcem v životě patří nikdy nezapomínat na své blízké, na svou rodinu, protože ta je základem i klíčem k veškerému životu.

Neobyčejná studentka

„Nebuď v životě náročná, ale měj vysoké cíle. To se nevylučuje.“

(Rada Milady Horákové dceři Janě v jednom z posledních dopisů)

Jestliže objektivně existují slova, která by dovedla téměř věrně vykreslit přístup paní Milady k životu a k pojmu osobní úspěch, zejména v období studijních let, je to výše uvedená citace. Citace, hláška i vyznání, v nichž je uchováno mnoho z životní filozofie, kterou dovede okolí u člověka buďto plně pochopit a porozumět jí, anebo ji (většinou pro vlastní omezenost) zatracovat či jakkoliv podezíravě zlehčovat. Byť se to nemusí na první pohled zdát, jsou náročnost a vysoké cíle dvě zcela diametrálně odlišné záležitosti. Zatímco náročnost představuje většinou pouze lidskou rozmařilost, povrchnost či touhu po majetku bez jakéhokoliv vyššího cíle, vysoký cíl postihuje naproti tomu kategorii činů trvalé hodnoty. Kategorii úspěchů a hmatatelných výsledků, které se zapisují do dějin… Vysoké cíle budou vždy nějak sloužit okolí, zatímco náročnost posluhuje pouze svému nositeli, což platí nejen na úrovni hmotné, ale především duchovní…

„Člověk nežije na světě sám – v tom je veliké štěstí, ale také ohromná povinnost. Ta povinnost je v prvé řadě v tom nebýt a nečinit se výlučným a splynout s potřebami a cílem ostatních. To neznamená se v něm ztratit – i kdepak, to je vědět o tom, že jsem součástí všech, a přinášet do toho společenství ze sebe své nejlepší,“ psala paní Milada.

Orientace na veřejnost a snaha rozumět a pomoci okolí byla paní Miladě vlastní již od mladých let. Částečně to ovlivnila výchova, ale mnohem více její vlastní přesvědčení, umocněné na dívku vysokým intelektem, a především vrozenou neústupností v opuštění vlastního názoru na povel, jen kvůli něčímu „dobrému“ doporučení. Celkové nadání a touha po vědění ji tak logicky vedla již od samých počátků cestami intelektuálními, pro děvče v její době stále ještě značně abnormálními. A tak podobně jako řada jejích stejně starých, ale i mnohem starších významných kolegyň z české historie (např. Ema Destinnová, Františka Plamínková, Alice Masaryková, Míla Pačová- -Krčmářová, Růžena Nasková a jiné) vyrůstala i ona tak trochu chlapeckým způsobem, taktéž ve velice těsném a velmi přátelském vztahu k otci, který ambice a intelektuální výši dcery, ve které se mnohdy přímo viděl, ve všech směrech podporoval. Její potenciál tak nebyl směrován na ryze „ženské domácí úlohy“, ona sama dostala naopak šanci být celým člověkem, moderní ženou (takovou, jakou později skutečně představovala) i přesto, že se o její budoucnost jako mladé ambiciózní dcery tehdy obávala zejména její citlivá maminka. „Při její výchově otec nepřihlížel k tomu, že je to dívka, ale viděl v ní mladého člověka, kterému se mělo dostat všech práv a možností,“ uvádí ve své knize historička Zora Dvořáková. Těžko dnes říci, jestli z paní Anny Králové tenkrát hovořila jakási až neuvěřitelná prozíravost, či jen pouhopouhá a samozřejmě plně pochopitelná mateřská obava o dcerku… Ať tak či onak, pravděpodobný je fakt, že názory, činy a postoje paní Milady by se zřejmě nevyvíjely příliš odlišně ani v případě, že by byla vedena po vzoru matky pouze k tzv. „ženské úloze života“ a neprošla by třeba ani vysokým učením… Výchova dětí je totiž v řadě případů jen dobrým rádcem, nikoliv prostředkem k radikálním proměnám charakteru, s kterým (předem daným) se každý z nás narodí….

TGM s částí své rodiny po abdikaci. Zleva syn Jan Masaryk, vnučka Anna Masaryková, profesí historička umění, dcery Alice Masaryková a Olga Revilliod–Masaryková

Mladá Milada Králová byla skutečně dívčí kopií svého otce, velkého obdivovatele T. G. Masaryka Čeňka Krále, pohledného, poctivého a pracovitého muže, který se navíc nikdy nebál svůj vztah k TGM i nejrůznější politické postoje a názory před dcerou nahlas a otevřeně vyjadřovat či později ji rovnou zapojovat do debaty. Ctil pravdu a přál si, aby se pravda také za všech okolností říkala. Naopak byl odpůrcem všech těch „sladkých a upravovaných“ historek, kterými rodiče často své potomky odbývají, či ještě hůře momentů, kdy rodiče před dětmi vlastní názory a pravdu radši (z nejrůznějších důvodů) zatajují. Čeněk Král jednal se svou dcerkou vždy otevřeně a vždy na rovinu. Přičemž čím více nabývala mladá dívka na vědomostech a věku, stávaly se jejich diskuse a vzájemné výměny názorů zajímavějšími. Čeněk Král se živě zajímal o politiku a názory, které prosazoval doma, se nebál říkat i veřejně. Toužil být plnohodnotným členem nově příchozí doby, doby velkého TGM. „Vždyť ty jsi, táto, planul také pro širší a větší věci než jen osobní a rodinné,“ stojí dojemně v korespondenci Milady Horákové, loučící se se svým tehdy již velmi starým otcem, který nesl v padesátém roce přetěžký úděl – přežít smrt třetího potomka, své milované a nejnadanější dcery Milady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soukromí Milady Horákové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.