Šárka Zmatlíková

Padesát odstínů růžové

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Šárka Zmatlíková
Padesát odstínů růžové

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 648. publikaci v roce 2014.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava a studiové zpracování:

František Kapasný

Ilustrace:

Gabriela Ryšková
Samphotostock

Návrh obálky:

Gabriela Ryšková

© Šárka Zmátlíková 2014
© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2014

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Na Pěšinách 75/60, Praha 8, 180 00
tel.: 604608127
tel.: 603182483
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Krameriova K. D.
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-548-7
ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-513-5
ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-514-2

Děkuji manželovi Petrovi za jeho láskyplnou podporu a fakt, že ponechal tento můj první veřejný projev bez cenzury.

Děkuji sestřenici Kateřině, která byla před mým nakladatelem jediným člověkem, který četl celý rukopis a povzbuzoval mě.

Děkuji milovaným rodičům za podporu a lásku.

Děkuji mým úžasným energickým chlapcům, že dodržovali poobědní spánek a já mohla psát.

Děkuji kamarádkám za jejich inspirativní konzultace.

Děkuji svému nakladateli za důvěru a pomoc při zrealizování mého velkého snu.

Děkuji všem, kteří si tuto knihu zakoupí.

Děkuji svému andělovi…

Kapitola 1

Helena

Písemná maturitní zkouška z českého jazyka a literatury  (dne 20. dubna 1999)

Student(ka): Helena Nováková

Třída: 4. B

Téma: Dámy a pánové, život začíná (Volný slohový útvar  o budoucím životě)

Jsem studentkou čtvrtého ročníku pražského gymnázia a právě píši slohovou práci, která je součástí tzv. „zkoušky z dospělosti", kterou doufám všichni – ať už méně, či více úspěšně – složíme.

Za necelé dva měsíce se rozutečeme z této školy do světa dospělých. Čtyři roky někdy až stereotypního docházení do této školy se najednou změní v pouhou minulost, na kterou budeme všichni po dlouhá léta vzpomínat. Svět už nás bude považovat za dotvořené dospělé lidi, kteří jsou připraveni na život. Ti úspěšnější z nás se nejspíš dostanou na vysoké školy, zatímco ostatní se zařadí do pracovního procesu. Já osobně jsem se na tento okamžik těšila a připravovala po celé čtyři roky, ale teď mi to přijde najednou smutné. Další etapa mého života se za chvíli uzavře, už nebudu vídat ty, které jsem tak ráda vídala. Když nebudu dále studovat, půjdu do práce, kde kolem sebe už nikdy nebudu mít tolik mladých lidí plných snů a ideálů, mladých lidí, ze kterých bych si mohla vybírat své přátele. Skončí společné nervování před písemkami, tajné napovídání a volné hodiny trávené převážně v putykách okolo školy. Ale takový je život! Hezké na tom je, že každým koncem něco nového začíná. Co, to ovšem sama ještě dobře nevím.

Když jsem byla malá, měla jsem jasnou představu o svém budoucím životě. Po skončení školy si najdu pěkného, hodného a bohatého manžela, odstěhuji se na venkov, pořídím si velkého psa,  nejpozději do dvaceti let budu mít první dítě a do dalších deseti ještě alespoň dvě. Od té doby se ale hodně změnilo. Vůbec si ne přijdu dospělá, jak jsem si dřív myslela, žít na venkově nechci, na  svatbu a děti nemám zatím ani pomyšlení.

Má budoucnost by se dala vyjádřit třemi slovy: SNY, REALITA, NADĚJE.

Ráda bych začala se sny, protože v nich má člověk vždy nejlepší vyhlídky. Některé mé sny se asi budou podobat většinovým. Přála bych si bezstarostný život plný lásky a porozumění, hodného věrného manžela, který mi bude vždy oporou, a samozřejmě práci,  která mě bude bavit a ve které budu úspěšná.

Ideální by pro mne bylo, kdybych při ní mohla procestovat celý svět, poznat spoustu lidí, kultur a zvyklostí typických pro jednotlivé státy. Mým současným snem je dostat se na vysokou školu a ještě nějaký čas žít krásným a volným studentským životem. Domnívám se, že na práci mám celý zbytek života a že mi nikam neuteče. Též se řídím heslem „Co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš".

Realitou k tomuto snu je pro mě vědomí, že musím udělat maturitu a přijímací zkoušky na vysokou školu, což podle mého názoru nebude jednoduché. Když to nevyjde napoprvé, zkusím to znovu. Realita pro mou vzdálenější budoucnost může vypadat úplně jinak, než si ji představuji. Můj život může být plný starostí a problémů, život řadové účetní s platem 10 000 Kč, která nikdy neopustila hranice střední Evropy.

Jelikož jsem spíše realista než snílek, nespoléhám na náhodu ani na štěstí. Vím, že když budu chtít něčeho dosáhnout, bude to stát spoustu času a práce. Ale já se nebojím, do zrealizování svých snů dám co nejvíce. A když ani to nebude stačit, zbývá mi ještě naděje, abstraktní pojem, který však umírá poslední.

Když si promítám svůj dosavadní život, musím říci, že jsem zatím s plněním svých snů velmi spokojená. Končím studium na škole, kterou jsem si dobře zvolila, která mě baví a přinesla mi spoustu nových vědomostí. Mám pár dobrých přátel, ty nejlepší rodiče, nikdy se nenudím a moje starosti mi připadají dobře snesitelné. Našla jsem fantastického přítele. Muže, který mě má rád takovou, jaká jsem, a je mi ve všem oporou. Je milý, hodný, citlivý a věrný. Trávíme spolu téměř všechen volný čas. A já bych si přála, aby se náš vztah nezměnil a nikdy neskončil, protože když se mi nic z mých plánů do budoucna nepodaří zrealizovat, bude tu vždycky on, který osuší slzy, potěší duši a dodá naději.

To, co teď píši, si myslím v současné době. Podle mého názoru za pár let může všechno vypadat úplně jinak. Mohu změnit názory.

Člověk totiž dokáže neovládat druhé, ale nedokáže nebýt ovládán. Tím chci říci, že člověk nikdy neví, co se může stát a kdo nebo co ho jakým způsobem ovlivní.

Závěrem bych chtěla popřát sobě stejně jako všem ostatním hodně odvahy, síly, štěstí a naděje při realizování snů. Hlavy vzhůru, dámy a pánové, život právě začíná!

* * *

Tak za tento maturitní výtvor dostala Helena výbornou. Zajímavé je, že to byla jediná slohová práce, kterou během čtyřletého studia na gymnáziu napsala pouze ona sama. Ostatní slohová dílka spatřila světlo světa s velikým přičiněním Helenina tehdejšího přítele Honzy nebo Heleniny maminky. Nutno také dodat, že deset minut po zadání maturitní slohovky se Helena musela jít na záchod vyzvracet. Možná to bylo nervozitou, možná jednoduše tím, že Helena slohy nesnášela. Záhadou je proč, protože jediná tato z v uvozovkách jejích mnoha školních prací visela ještě dlouho na školní nástěnce.

Helena v maturitní práci popsala svou budoucnost slovy SNY, REALITA, NADĚJE.

REALITOU současnosti byl fakt, že teď bylo Heleně něco málo přes třicet (říkat přesný věk ženy v tomto období by ona už nepovažovala za slušné).

Takové hezké životní období, řeknete si. Karty jsou ale pro ženu v tomto věku už většinou rozdány. Manžela známe, děti máme, profesi pravděpodobně taky. Možná ale netušíme, jak si s námi osud ještě pohraje.

Některé SNY se od Heleniny maturity určitě splnily. Byly tu ale ještě SNY nesplněné a SNY nové a samozřejmě v neposlední řadě stále i její NADĚJE, že se vyplní.

Helena byla vysoká vzděláním, bohužel ne vzrůstem. Jinak ale pohledná žena. Celý život děkovala bohu za štíhlou postavu. U ní by se dalo použít úsloví „jedla, aby žila, nikoliv žila, aby jedla". Sladké bylo okrajová záležitost, zato maso na denním pořádku. Hodně zeleniny a malé porce.

Krom štíhlé postavy byly další významnou charakteristikou Helenina vzhledu její oči. Velké, modré, lemované obřími řasami. Byly takové, že z Helenina těla jim muži věnovali doposud nejvíce lichotek. Přesto Heleně připadaly trochu vyblité. Podobně vyblité špinavě blond vlasy upravoval kadeřník většinou na čistě plavou blond. A délka? Podle nálady.

Helena byla jedináček. Jedináček tak trochu proti své vůli. Marně přemlouvala rodiče, že si nemá s kým hrát, s kým se proti nim spolčovat, s kým se hádat, koho nenávidět i koho milovat. Až po letech jí došlo, že rodiče neměli nikdy moc peněz, otec má komplikovanou povahu, a hlavně chtěli jí dopřát to nejlepší. A tak nakonec možná díky tomu, že sourozence neměla, byla dnes tam, kde byla.

Celou školu byla Helena šprtka. Samé jedničky sice daly trochu námahy, ale zato byla ušetřena trapných situací před tabulí, úšklebků spolužáků a nelibosti učitelů či rodičů. Dobré studijní výsledky navíc rozvazovaly Heleně jazyk. Nebála se tak otevřeně říkat svůj rozhodně ne většinový názor, a to na cokoliv. Být předsedou třídy na výběrové střední škole po celé čtyři roky by se možná dalo považovat na úspěch. Nesměli byste však vědět, že na školních radách se neřešily o moc důležitější věci, než že na dívčích záchodech neustále chybí toaletní papír a zda si škola může dovolit ho kupovat více.

Po střední škole nenastoupila Helena do zaměstnání, ale jak si přála, na vysokou školu ekonomickou. Tam zažila ty nejlepší časy svého „mládí alias školní docházky". Až na pár brigád a polovičák v páťáku skýtala vysoká škola spoustu času na kamarádky, kluky a jiné volnočasové aktivity.

Co by chtěla dělat po vysoké škole, tehdy Helena netušila a vlastně ani neřešila. Měla velké štěstí, když jí spolužačka ze střední školy pár týdnů před závěrečnými státnicemi přeposlala mailem inzerát s nabídkou zaměstnání v jedné velké mezinárodní konzultantské firmě. Pozice zněla „daňový poradce junior". Helenina bývalá spolužačka se výběrového řízení zúčastnit nemohla jednoduše proto, že vysokou školu neměla, a to byla jedna ze základních podmínek pro přijetí. Náročným výběrovým řízením Helena prolezla jen o prsa díky své schopnosti zvládat jakékoliv pohovory s chladnou hlavou a větou „Neumím, ale věřte, že jsem schopná se to rychle naučit." Pochopitelně i její šarm se na pohovorech nezapřel. A tak práci měla jistou, ještě než odpromovala. A dobře že tak. Dalo by se totiž říci, že v tomto prvním opravdickém zaměstnání Helena teprve dospěla.

Do práce tehdy nastoupila v pátek třináctého. Ještě že nebyla pověrčivá. Pracovní povinnosti začaly šestitýdenním školením s dalšími dvaceti kolegy, kteří nastoupili na stejnou nebo obdobnou pozici. Všichni byli plus minus v Helenině věku. To se jí líbilo. Na školení byla legrace a Helena se do práce těšila. Za šest týdnů ale byli všichni hozeni do vody a začala poměrně tvrdá dřina. Přesčasy byly na denním pořádku, služební cesty také. Výhodou bylo každoroční povýšení a zvýšení platu. Nevýhodou přísné hodnocení, které tomu předcházelo. Aby Helena vůbec večer odešla domů, musela pracovat velmi rychle a efektivně. To bylo dost stresující. Navíc se neustále střídali v týmech u klientů a měla současně několik nadřízených. Nadřízení byli asi ten největší problém. Většina z nich byli workoholici zamilovaní do práce, bez soukromého života. A tak s přibývajícími léty ve firmě už Helenu přestávalo bavit předstírat, že je jedna z nich.

Pracovala, aby měla prostředky na život po práci. Rozhodně nežila, jenom aby pracovala. Protože byla ale dobře placená a škola života to byla skutečně velká, vydržela tam Helena až do mateřské dovolené. Za největší přínos tohoto zaměstnání ale nakonec nepovažovala své bohaté pracovní zkušenosti, jak by se mohlo zdát, ale příležitost potkat svého manžela, který ji v poměrně krátkém čase povýšil do stavu mateřského. A to bylo pro Helenu to nejlepší povýšení.

Helena si sama o sobě myslela, že je:

1. za každých okolností milá,

2. hodně aktivní,

3. pravdomluvná,

4. společenská,

5. pořádkumilovná,

6. upovídaná,

7. sexy,

8. trošičku rozmazlená,

9. někdy tvrdohlavá a neústupná,

10. milující.

Jedna z Heleniných blízkých osob, která nechtěla být z pochopitelných důvodů jmenována, seznam jejích vlastností maličko upravila podle svého uvážení.

1. Pouze za každých příznivých okolností milá,

2. hodně aktivní jen za předpokladu, že předtím

proběhne noc o délce nejméně 8 – 9 hodin,

3. pravdomluvná? lže, například že zalila rajčata či trávník,

4. společenská – ano, někdy až moc,

5. pořádkumilovná – naprostý nesmysl,

6. upovídaná?, spíš dost užvaněná,

7. hodně sexy,

8. trošičku VÍC rozmazlená,

9. hodně tvrdohlavá a neústupná – prostě držkatá,

10. milující – ano, doufám.

Kapitola 2

Helena a její chlapci

Než Helena potkala svého vytouženého prince, s kterým později předstoupila před oltář a povila mu děti, potřebovala s muži získat cenné zkušenosti a prožít tak nějaké ty předmanželské avantýry a eskapády.

Muže Helena milovala a obdivovala už od malička. Proč? Protože byli prostě jiní. Jinak vypadali, jinak se chovali, jinak voněli, jinak reagovali, dělali jiné nepochopitelné věci a tím vším ji neuvěřitelně přitahovali.

První láskou, na kterou byla Helena schopná si vzpomenout, byl dětský kamarád ze školky jménem Martínek. Vcelku ideální vztah, protože se kamarádily i jejich maminky. Stálo to sice Helenku občas nějaké oběti jako hrát si s autodráhou či na indiány, ale i tak to bylo prima. Jen co ale Helenka objevila, že existují miminka, chtěla si neustále hrát na maminku a tatínka a samozřejmě si nejlépe jedno vlastní pořídit. „Maminko, kdy se narodí miminko?" zeptala se jednou své matky Evy. „No, miminko se narodí, když se mají dva lidé rádi, Helenko," odpověděla zaskočená maminka. Díky této větě měla Helenka broučka v hlavě. Nejenže nechápala, proč tedy ještě s Martínkem žádné nemají, ale když ji za chvíli miminka přestala bavit a dala přednost panenkám Barbie, začala se panicky obávat, že by se jí nějaké mohlo narodit. Více si už Helena bohužel o Martínkovi ani o tomto období nepamatovala.

Druhou Heleninou láskou byl Pavel. Do Pavla byla pořádně zamilovaná. Byl to na komunistickou éru velmi dobře oblékaný blonďák. Rok si psali dopisy. Pavel psal milostné, Helenka váhavé. Ve čtvrté třídě přece nemohla uznat, že miluje kluka, co je z nižší třídy! Přestože od Pavla dostala první prstýnek i žvýkačku Wrigley Spearmint, po roce Helenčiny nerozhodnosti ho to přestalo bavit. Naštěstí to bylo v červnu a od září už Helenka měnila první stupeň základky za výběrovou jazykovou školu se zaměřením na němčinu.

Na německé škole bylo lásek hned několik. Díky Helenině angažovanosti ve volejbalovém školním mužstvu stylově zažila první francouzský polibek s Francouzem jménem Paul při výměnném pobytu spřátelených družstev. Potom tu byl nějaký Vojta, kterého bolely vlasy a pil Alpu, ale jinak to byl vcelku normální kluk, jen s trošku větším předkusem.

Petr byl fešák, jen by nikoho nenapadlo, že jako skinhead několikrát v budoucnu napadne cikány a skončí ve vězení. Také tam byl Franta, který o pár let později přivedl na pervitin a posléze i otěhotněl jednu z nejznámějších českých moderátorek. A to bylo snad všechno. Je pravdou, že na základce si hledat manžela by bylo dost rizikové.

Ještě že tu byla střední škola. A hned první den tu byl! Helena kráčela hrdě a náležitě nafintěná první den do nové školy. On stál u zábradlí. Neuvěřitelně krásný a dokonce se na ni na chviličku zadíval. Byl to snad nejhezčí chlap, kterého kdy Helena viděla. 180 cm vysoký, s hnědýma očima a s vlasy s jako dokonalou trvalou, tmavými jako havraní peří. Heleně se zatočila hlava.

Tak tomu říkám láska na první pohled.

Další týdny Helena přemýšlela, jak se s panem Dokonalým seznámit. Aby ho oslovila, na to byla nesmělá. Zato koukat na něj jako na svatý obraz nebo spíše jíst ho očima odvahu měla. Nakonec vzal osud do rukou on, a když jednou Helena stála na školní chodbě u zábradlí, oslovil ji. „Máš shrnutý ponožky, víš o tom? Já jsem Kryštof." Helena se v tu chvíli mohla trapností propadnout.

Hbitě si narovnala bílé ponožky s vytahanými gumičkami a třesoucím se hlasem odpověděla: „Helena."

Jestli čekáte první vztah, tak to jste na omylu. Vždyť Helena ještě ani neprožila první milování, a naopak Kryštof byl už téměř dospělý. Rok utekl jako voda a k Heleninu smutku padlo pouze pár pus, než Kryštof školu dokončil a opustil. Helena si myslela, že už ho nikdy neuvidí, ale chyba lávky. Znovu se potkali na vysoké škole. Dokonalá trvalá byla sice ostříhaná nakrátko, pár kilo navíc, zato čtyřletý věkový rozdíl už nebyl tak patrný. Bohužel byly patrné jiné rozdíly. Zatím co Helena byla děvče, které si chtělo život hlavně užívat, Kryštof chtěl věci jako pomáhat starým a bezmocným lidem. Helena si podobných skutků vážila, ale po přednáškách chtěla jít na skleničku vína a sociálními problémy si nekazit odpoledne. Přes tyto částečně nepřekonatelné rozdíly bylo nějaké to rande zakončené společnou návštěvou mejdanu u Kryštofova spolužáka ze společné střední školy. Oba se tam vypravili s tím, že u něj i přespí.

Mejdan to nebyl špatný. Popili něco alkoholu, hráli přihlouplé hry, tančili na rychlou i pomalou muziku a na noc byli nečekaně oba uloženi do ložnice rodičů. Jeden by si pomyslel, docela slibný začátek vášnivé noci. Jenže Kryštof na to nešel zrovna chytře. Vrhnul se na Helenu jako zvíře. Heleniny kytičkované kalhotky stáhl během dvou vteřin a zašeptal jí do ucha: „Chtěl bych spát v tvé vagině."

Za jiných okolností by to možná Helena považovala za vítězství, ale v tu chvíli nemohla. Odtáhla se a ztuhla. Kryštof místo ubrání plynu začal prosit. Prý už dva roky s nikým nespal a podobné bláboly. I když Helena nebyla proti sexu třeba i jen na jednu noc, tuhle noc nebylo nic. Pana Dokonalého následně nechala zmizet ze svého života ona. Když se o pár let později dozvěděla, že Kryštof vede protikorupční hnutí, bylo jí jasné, že oni dva k sobě patřit ani nemohli.

Velká láska přišla v druháku na střední škole – modrooký kluk jménem Honza. Tak to byla ta láska, na kterou se vzpomíná celý život, a byl to ten, se kterým potom srovnáváte každého, kdo přijde po něm. Honza byl v té době prostě jednička.

Nebyla to ale láska na první pohled a ani nikdo, na koho by si Helena ukázala prstem, jak byste si mohli myslet. Helenu si vybral Honza. Seznámili se na místě, které bylo pro tento věk naprosto typické – na diskotéce. Honza miloval Helenu od prvního momentu. Heleně nepřišel první večer špatný, ale zrovna tehdy se chtěla bavit, a ne si hledat prince na bílém koni. Tenkrát bylo Heleně sladkých šestnáct a Honzovi jakbysmet. První večer zakončili polibkem a tím by to pro Helenu skončilo. Pro Honzu to ale znamenalo začátek silného dobývání Helenina srdce. Naštěstí zrovna začínaly prázdniny, a tak se Helena mohla vymlouvat, že je neustále někde pryč. Což lež vlastně ani nebyla. Až na pár dní mívala Helena prázdniny opravdu nabité. Ona i rodiče se snažili, aby prázdniny netrávila v zaplivané Libni, ale na táborech, u tety, s rodiči na dovolené, a hlavně taky u babičky na chalupě. Helena Honzovi chtěla dát i špatné číslo, ale nakonec jí to nepřišlo etické, když se s ním už i líbala. A tak Honza volal a volal. Tím, že byla skoro celé léto pryč, se zase tak často nedovolal.

Na konci prázdnin, když to Honzu stále nepřestalo bavit, už nebylo na co se vymlouvat. A tak Helena konečně svolila jít s ním na rande. Vyrazili společně do kina. V životě neviděla blbější film a na Honzovy snahy o doteky v kině neměla náladu už vůbec. Navíc Honzu po cestě chytil revizor, protože neměl lístek.

„Takové trapné situace. Už abych byla doma," opakovala si v duchu Helena.

Nemohla se dočkat, až rande skončí. Když se konečně loučili u vchodu do Helenina činžáku, Honza se ji znovu pokusil políbit. Helena uhnula.

„Tady ne. Už musím jít."

Honza zklamaně couvnul, ale nesměle odvětil:

„Ještě tu pro tebe něco mám. Přivezl jsem ti to z Vídně," a podal Heleně malý balíček.

„Snad ti to bude. Stálo mě to dost odvahy. Nechtěl jsem to kupovat před našima. Tak jsem to musel šlohnout a strčit na dost dlouhou dobu pod kalhoty."

„To jsi nemusel, ale díky," rozloučila se konečně Helena.

„Můžu ti ještě zavolat?"

„Hm," zabručela a rozběhla se do schodů.

Když vystoupila pět náročných pater do jejich libeňského bytu, projevil se v ní nečekaně ženský materialistický charakter. Dárek ji mile překvapil. Bylo to těsné, moc hezké body tričko a skvěle jí padlo. Co naplat, ženy prostě dárky milují.

„Třeba nakonec nebude tak špatnej," obrátila Helena sama před sebou a příští týden vyrazila s Honzou znovu na diskotéku.

Na páteční diskotéce si Helena dala na posilněnou hned několik vodek s džusem. Rychlé písničky vystřídaly ploužáky. S opilou Helenkou se začal trošku točit svět. Točil se dokonce tak, že dovolila Honzovi, aby ji opět políbil. A jakmile se jejich rty dotkly, v tom okamžiku Helenu zasáhl Amorův šíp. Prolíbala s Honzou zbytek večera a domů odcházela zamilovaná až po uši. Dodnes tomu moc nerozumí, protože od té doby nikdy takový zvrat s mužem nezažila.

(Nikdy neříkej nikdy.)

Tím dnem začalo báječné randění. Helena s Honzou spolu trávili téměř každý den. Honza chodil k Heleně domů místo skauta, místo počítačového kroužku, místo hry na flétnu. Honza také jednou řekl, že svoje mládí strávil v Helenině dětském pokoji v její posteli. A to byla skoro pravda. Milovali se i pětkrát denně, chodili na procházky, neustále si povídali, seznámili svoje rodiny i kamarády. Vypadali jako dokonalý pár. A dokonalé to taky vydrželo docela dlouhou dobu. Skoro přesně pět let. Potom se Honza zamiloval do spolužačky na vyšší odborné škole a přišel bolestivý rozchod. Prý ho Helena moc svazovala, neměl čas na kamarády a svoje věci. Heleně jako by někdo vrazil nůž do srdce. Nikdy neproplakala tolik slz a necítila takové zoufalství. Ráno se budila hrůzou a neustále analyzovala, co udělala špatně. Až dnes ví, že skoro nic.

Byla Honzova první holka, a tak bylo docela pochopitelné, že když se o něj začala snažit dlouhonohá pěkně vyhlížející spolužačka, Honza podlehl.

Během dalšího roku se s Honzou občas viděli a Heleně to bylo vždycky líto. Nedokázala ale setkání s ním odmítnout. Nikoho zajímavého nepotkala. Nejhorší rok jejího života. Jak rok ale skončil, skončil i Honzův románek s jeho spolužačkou. Přišel za Helenou a prosil.

„Jsi moje osudová žena, nemohl jsem na tebe celý rok zapomenout, miluji tě, chci tě zpět a nikdy už ti neublížím, slibuji."

Brečel, poprvé brečel… Pod takovým autogenem by roztál i ten nejzmrzlejší led. Helena byla v duchu štěstím bez sebe, nemohla to ale samozřejmě dát na sobě hned znát.

„Můžeme to zkusit, jestli opravdu chceš, ale nevím, jestli ti budu schopná odpustit," odpověděla na Honzovy nekončící prosby.

Odpustit Honzovi Helena zvládla, milovat ho ale už naplno nedovedla. Další téměř dva roky byly už jen slabou kopií těch prvních pěti dokonalých. Nebylo divu, že druhý rozchod už tolik nebolel, zůstalo mít rád, které trvá dodnes.

Helena na Honzu potom ještě dlouho vzpomínala. Zažili toho spoustu, i když většinu vzpomínek už odvál čas. Občas se ale Helena snažila vybavit si něco výjimečného či legračního, co s Honzou společně zažili.

V paměti jí uvízla jedna veselá historka.

Mísa jako mísa

Pro lepší nastínění příběhu nejdříve musíme trochu poznat Honzovu mámu.

Honzova máma byla pěkně silná osobnost, s kterou nebylo vůbec jednoduché vyjít, natož se s ní pouštět do křížku. Přirovnání, které Helenu okamžitě napadlo, když ji uviděla, bylo ČARODĚJNICE.

Tak za prvé: byla stará. Tedy přesněji pro šestnáctileté děvče byla stará. Ještě přesněji byla o celých patnáct let starší než Helenina maminka. Honzu měla až ve čtyřiceti letech jako jediné vymodlené dítě. Pravděpodobně proto na něj byla také dost fixovaná.

Za druhé: měla naprosto jasný čarodějnický nos trčící z obličeje, kolem kterého se vlnily pevné, dlouhé hadí vlasy. Na rukou pevné, dlouhé pěstěné nehty. Jako čarodějnice bohužel kouzlit neuměla, místo toho řídila středně velkou překladatelskou firmu. Každopádně Heleně se v té době zdála dost ostrá. Hlavně díky tomu, že i když byla těžká cukrovkářka, která kvůli velmi zákeřné rakovině přišla o obě prsa, měla energie na rozdávání a nebála se při jakékoliv příležitosti kohokoliv zpucovat. Přestože Helena byla slušné děvče s výborným prospěchem, Honzově mámě se zrovna vhodná nezdála. Alespoň ne na začátku jejího intenzivního vztahu s Honzou. Matinka měla hlavně strach, aby synáček kvůli randění nezanedbával školu. A o tom měla s Helenou hned po pár prvních měsících jejich vztahu pěkně nepříjemnou diskuzi. U Heleny ale moc nepochodila. Ta jí sebevědomě vysvětlila, že zda se Honza chce, nebo nechce učit, záleží pouze na něm. Ona že se při jejich vztahu učí každý den a má nejlepší prospěch, co jen jde. Odhalila jí také, že když je Honza doma, učení jen předstírá. A Helena myslela, že tím je po problému. Honzova máma se ale jen tak nevzdala a hrála dál ve stylu „účel světí prostředky". Sešla se s Heleninými rodiči, které se snažila všemožně přesvědčit, aby Heleně vztah zakázali, nebo ji alespoň donutili ho omezit. Nic takového se ale nestalo. Lásku jen tak někomu nezakážete. A Helenini rodiče přece nemohli bránit své jediné dcerušce ve štěstí. Honza maturitu naštěstí úspěšně zvládl a úderem jeho osmnáctých narozenin jim dala ČARODĚJNICE konečně pokoj. A je pravda, že za ty další roky si na sebe s Helenou nakonec docela dobře zvykly, a když se náhodou stalo, že Honza zlobil, čarovaly občas i společně.

Ale zpátky k úsměvné historce. Kuriózní situace se odehrála tak týden po Honzových narozeninách, což znamená někdy koncem srpna roku 2002 nebo 2003. Helena si pamatovala, že to bylo po narozeninách, protože Honza jako jeden z narozeninových dárků dostal starožitnou keramickou mísu.

„Mísa? Nevím, jestli to je zrovna nejlepší dárek pro dospívajícího muže," pomyslela si tenkrát Helena.

Navíc se jí mísa ani trochu nelíbila. Starožitnosti ale k Honzově rodině patřily. Oba rodiče byli jejich sbíráním posedlí a snažili se tuto zálibu postupně přenést i na Honzu. Přestože Honza o to nestál, byl si vědom toho, že ve starožitnostech jsou peníze dobře uložené na horší časy. Proto se dárkům tohoto typu nebránil a docela věrohodně předstíral radost.

Ten večer několik dní po narozeninách neprobíhal nijak výjimečně. Helena s Honzou si společně vyrazili do průhonické hospůdky. Po pár hodinách příjemně strávených s kamarády se tak okolo jedenácté hodiny vraceli na noc do domu Honzových rodičů. V domě se rychle uklidili do Honzova pokoje. Rychle, ale zjevně ne dost potichu, protože Honzova máma najednou zavolala z ložnice:

„Honzo, pojď sem na moment."

Honzův táta ten večer nebyl doma a v ložnici se rozpoutala neuvěřitelná hádka. Na přesný důvod by si Helena bohužel už nevzpomněla. Nejspíš to bylo tradičně něco, jako že Honza není dost doma, že matce doma nepomáhá, pořád někde flámuje a další podobné neřesti mladých. Honzovu mámu hádka naneštěstí rozhodila natolik, že odešla z ložnice po schodech dolů do pracovny, kde si zapnula počítač, a aby se uklidnila, začala hrát svůj oblíbený pasiáns. Honza byl rozhodně rozhozený méně, a tak se po návratu do svého pokoje začal k Heleně jako každý večer tulit za účelem uspokojení touhy po kvalitním sexu. Helena ho ale zarazila:

„Počkej. Musím nutně čurat."

„Hm, tak to si dej bacha, ať to dole od matky taky neschytáš. Je dneska pěkně rozjetá," reagoval Honza na její potřebu, lehounce  povytáhl obočí a ušklíbnul se.

„Já vím. To, jak ječela, bylo slyšet až sem. Ale já fakt musím. Nemůžu čekat, až ji ty její kartičky unaví," trvala na svém Helena.

Na druhou stranu dobře věděla, že jediná cesta na záchod vede okolo pracovny.

Co teď?

Helena se rozhlédla po místnosti.

„Tak se vyčurej do petky," pošťouchnul ji Honza.

„No, tam by ses trefil možná ty. Já potřebuju mísu."

Jakmile Helena dořekla slovo mísa, dostala pekelný nápad.

„Já už vím, kam se vyčurám," zvedla se z postele a zamířila pro starožitnou mísu, která trůnila na Honzově poličce.

„Hele, neblázni. Víš, kolik to mohlo stát? Tahle to zneuctít.

A kam to jako chceš vylejt?"

„No kam asi. Z okna. Na máminy muškáty. To bude moje pomsta. Já za vaše dohady nemůžu a kvůli ní teď nemůžu na záchod."

Potom už se jen ozval silný proud moči dopadající na dno předrahé mísy a Helenino úlevné vydechnutí.

* * *

No, jedna čurající historka – a co dál? Buď Heleně vypovídala službu paměť, nebo toho moc kuriózního s Honzou nezažili. Možná by tu ještě byla jedna malinká.

Nejlepší čaj

Tak ten nejlepší čaj si Helena uvařila a vypila společně s Honzou a ještě jedním párem kamarádů ve slunné Itálii. Na vysoké moc peněz nebylo, ale moře lákalo Helenu prostě odjakživa. Proto jedno léto zvolili ještě s dalším párem kamarádů levný apartmán v levné části Itálie.

No co? Honza tam byl. Moře tam je.

A o moc víc Helena ke štěstí v létě nepotřebovala.

V létě je, jak známo, žízeň. Pití v italských obchodech je drahé a muselo by se pro něj stále chodit, a tak nejekonomičtější varianta – krom vody – byl domácí ledový čaj. Malinký mrazáček v malinké lednici v malém apartmánu se postaral o led. Pytlíky čaje dorazily autobusem z Prahy, a tak už nám zbývá jen ohřát vodu. Rychlovarná konvice asi v rozpočtu na apartmán nebyla. Nezbylo tedy nic jiného než si vodu na čaj ohřívat v hrnci. Potom do ní jednoduše namočit čajové sáčky a zchladit ledem.

Jednoho odpoledne po náročném slunění opět přišla na všechny velká žízeň. Voda v hrnci byla už od rána, stačilo ji tedy jen ohřát, osáčkovat a oledovat. Konečně byl čaj ve skleničkách. Všichni se na sebe podívali s úlevou. Za chvíli se ale na sebe všichni znovu podívali pohledem velmi nelibým. S čajem nebylo něco v pořádku. Všichni se snažili rozklíčovat co. Čaj chutnal po čaji, ale měl takovou zvláštní pachuť, takovou jakoby olejovou, mastnou, možná až uzeninovou. Potom to Heleně došlo.

„Nepijte to," vykřikla rychle.

„Já, já se omlouvám. Zapomněla jsem, že jsme ráno měli párky."

Ano, je to tak, jak si myslíte. Helena připravila čaj z vody, v níž se ráno ohřívaly párky k snídani.

* * *

Tak to byl Honza. Další lásky už tolik zajímavé nebyly. Byl tam jeden na vysoké z hodně bohaté rodiny. Po milování plavat v jejich bazénu v obrovské vile ale bylo asi jediné, co by Helena vydržela dělat déle než pár týdnů. Také tam byl řecký majitel restaurace či ředitel drogerie v Hypernově, který byl hyperaktivní tak, že se za pár let předrogoval do kómatu. A byly tu samozřejmě další a další zoufalé pokusy najít si někoho, s kým by se dal tak nějak pohodově sdílet život.

Helena zpětně častokrát děkovala bohu, že s nikým z nich neotěhotněla nebo neudělala jinou neuváženost a počkala si až na svého Tomáše.

Kapitola 3

Pan Božský, nebo možná výstižněji božský Tomáš

Správně, Helenin manžel se jmenoval Tomáš.

Kdyby nebyl Tomáš stále unavený nebo vynervovaný z práce, byl pro Helenu skoro princem na bílém koni. Byl to opravdu hezký chlap. Poměrně vysoký s hustými uhelnými vlasy. K tomu měl navíc pěknou mužskou postavu. Pravidelně chodil do posilovny a hrát golf. Heleně se líbilo, že nebyl hubený a vždy byl perfektně oblečený. Když odcházel ráno do práce v obleku na míru, mohla na něm občas oči nechat. Důležité také bylo, že Tomáš byl rodinný typ. Vysedávání v hospodě s kamarády nebyl zrovna jeho šálek čaje. A v neposlední řadě měli také spoustu společných koníčků, podobný názor na lidi, životní styl a tempo.

S Tomášem spolu byli šest let, z toho pět let manželé. Seznámili se na jedné její zakázce pro potravinářského klienta. Helena byla tehdy zodpovědná za kontrolu a poradenství oblasti daní a Tomáš musel zaskočit za mladšího kolegu, který pro klienta pro změnu daně připravoval. Po hodině jednání ani nevěděli, jak přešli od práce k povídání o všem ostatním. Helena by normálně už pospíchala domů, protože měla po práci domluvené cvičení s kamarádkou, ale nějak se od Tomáše nemohla odtrhnout. Když se loučili, Tomáš se Heleny obligátně, ale nesměle zeptal, zda by s ním někdy nezašla na večeři. „Proč ne?" odpověděla s tím nejsladším úsměvem, jaký dokázala vykouzlit. Tomáš byl bez partnerky půl roku, Helena se čerstvě rozešla. Jejich vztahu tedy nic nebránilo.

Na první rande vzal Tomáš Helenu do restaurace Rybí trh, která se nacházela v samém centru města. V dražší restauraci Helena nikdy nebyla. Celá útrata přišla na něco přes pět tisíc. V restauraci byly všude bílé ubrusy. Vše naškrobené a strojené až hrůza. Obyčejný smrtelník by se tam bál skoro i pohnout. A tak bylo o to úsměvnější, když příbor neupadl Heleně, ale číšníkovi. O dvě hodiny později seděli už Tomáš s Helenou na lahvince vína v nedalekém baru trošku přijatelnější cenové kategorie a začali si ze snobské restaurace dělat legraci.

„Chtěl jsem tě vzít někam extra, ale tohle bylo možná až moc, viď?" řekl mile Tomáš.

„Jsi hodný, ale příště můžeme někam pro smrtelníky," usmála se Helena.

Po vypité lahvi vína pronesl Tomáš osudovou větu: „Tak buď si můžeme objednat ještě jednu, nebo si ji můžeme dát u mě doma…"

Tahle věta Helenu překvapila asi jako sníh v létě. Hlavou se jí začaly honit myšlenky.

Hodí se to, už první večer? Mám dost pěkné spodní prádlo? Nemám pyžamo ani kartáček na zuby, odličovače, líčidla…, prostě nic.

Možná to bylo Tomášovým šarmem nebo tím vínem, ale Helena byla pro. Cesta taxíkem do Tomášova bytu netrvalo dlouho. Jen co k němu dorazili, ani nerozsvítili, ani neotevřeli víno, ale hned se pomilovali na pohovce v obývacím pokoji. Bylo to moc hezké, sice trochu rychlé, ale i tak svým způsobem něžné. Po chvilce odpočinku Tomáš nabídl Heleně své tričko na spaní a odnesl si ji do ložnice.

Ráno u Tomáše Helena přes rozmazaná líčidla téměř neviděla, zato ucítila vůni čerstvého pečiva a kávy. Tomáš udělal snídani. U Heleny měl prostě vyhráno. Navíc jeho podkrovní byt, kde Helena strávila noc, byl naprosto úchvatný. Tomu, že téměř vše navrhoval a zařizoval Tomáš sám, Helena snad ani nemohla uvěřit. Než se Tomáš rozhodl jít na vysokou, studoval jako střední školu stavebku. A jeho maminka, než odešla do důchodu, pracovala v bytovém designu. Vkus tedy měl nejen v oblékání, ale i v bydlení. Jediné, co kazilo dojem bytu, bylo jejich od včerejší noci poházené oblečení v obývacím pokoji. Helena si svoje kousky rychle posbírala, a když si matně představila, co se tam včerejšího večera dělo, byla okamžitě vzrušená. Ráno bylo milé, žádné rozpaky. A tak se od toho dne Helena s Tomášem začali pravidelně scházet. Po práci chodili na procházky, plavat do bazénu, na brusle, na kolo, na večeře. Postupně se seznamovali se svými přáteli a zákonitě museli časem poznat i své rodiče.

K seznámení s Tomášovými rodiči se brzo našla příležitost. Helena měla po prarodičích starou roubenou chalupu ve východních Čechách. Asi po dvou měsících chození s Tomášem nastala potřeba na chalupě něco rychle zařídit.

Helena řešila, zda tam má jet s tátou (v té době ještě moc neřídila), když se Tomáš nabídl, že tam může jet na otočku s ní. Helena byla jeho návrhem potěšena. Potěšena až do té doby, co jí Tomáš odhalil svůj záměr zastavit se po cestě zpátky u jeho rodičů. Heleně to sice polichotilo, ale v hlavě jí problesklo:

Není to moc brzo? Co si mám vzít na sebe? Jak se tam mám chovat?

Naštěstí vše tenkrát proběhlo v milé atmosféře. Na chuť a vůni výborných špekáčků z místního řeznictví si Helena pamatuje dodnes. Od tohoto prvního setkání vzala Helena Tomášovy rodiče za své a snažila se s nimi udržovat jen ty nejlepší vztahy.

S Heleninými rodiči to bylo komplikovanější a trvalo to trochu déle. Hlavním důvodem bylo, že byli hodně vázaní na jejího bývalého přítele Honzu. Měli ho moc rádi a na nikoho jiného se jim zvykat už jen tak nechtělo. Helenina maminka jednou prohlásila: „Do svatby mi sem nikoho nevoď!"

A tak ji Helena vzala za slovo. Tomáše jim představila až se snubním prstýnkem na ruce.

Prstýnku na ruce ale předchází žádost o ruku. A ta v Tomášově případě stála za to.

Tomáš by si Helenu vzal snad už první den. Přestože byl jinak velmi racionální člověk, od začátku cítil, že ona je pro něj ta pravá. Seznámili se v dubnu, sestěhovali v září. V říjnu byli na svatbě Heleniny spolužačky ze střední školy, kde Tomáš prohlásil:

„Dobře si to prohlédni, třeba tě to taky čeká."

Helena tuto větu sice považovala za milý důkaz lásky, ale na druhou stranu se i trošku zalekla. Měla Tomáše moc ráda, ale byli spolu přece jen chvilku. Společné bydlení fungovalo téměř bez mráčků. Tomáš naučil Helenu prát, žehlit a ostatní domácí práce, které Helenka jakožto rozmazlený jedináček nebyla z domova zrovna zvyklá dělat. Helena zase na oplátku naučila Tomáše, že večer je možné jíst i lepší lahůdky, než je tvrdý sýr s kečupem. A tak společně večeřeli, usínali, milovali se i vstávali.

Najednou se blížily Vánoce. V té době ještě Helena s Tomášem sdíleli jeden počítač. Když si Helena hledala na internetu vánoční dárek pro mámu, omylem našla ve vyhledávači, že Tomáš hledal něco s brilianty. To Helenu trochu nahlodalo. A nahlodání ještě prohloubil následný Tomášův dotaz na velikost Heleniných prstýnků.

Pane jo. Snad mě na Vánoce nechce požádat o ruku?

Když Helena v duchu vyslovila tuto větu, pocítila podivné chvění. Ta myšlenka ji vzrušovala, ale děsila zároveň.

No uvidíme, ušklíbla se pro sebe a snažila se soustředit na ostatní věci, které vánoční frmol nese s sebou.

Štědrý den byl rychle tu. První společné Vánoce. Helena se hrozně těšila. V troubě upekla lososa a podle babiččina receptu připravila svůj první bramborový salát. Pečlivě ozdobila stromeček. Pod ním ten večer leželo šest dárků. Tři od Tomáše pro Helenu a tři zase od Heleny pro Tomáše. S Tomášem se dohodli, že se v rozbalování budou střídat a jeden bude pro druhého určovat pořadí dárků. Poslední pro každého chtěli rozbalit společně. Helenin poslední dárek vypadal jako malá krabička. Heleně bylo jasné, co je uvnitř. Nemohla se dočkat, až dáreček otevře. A tak začali společně rozbalovat. Jak Helena rozbalovala svůj vytoužený dárek, sledovala po očku Tomáše. Ten na ni téměř nekoukal a soustředil se na dárek svůj. Helena najednou znejistěla.

Tak jestli tohle má být žádost o ruku, proč se na mě kurňa nekouká?

Vzápětí odhodila papír, otevřela netrpělivě krabičku – a nemohla uvěřit svým očím. V krabičce byly briliantové náušnice. Helena málem omdlela. Tohle opravdu nečekala.

„Líbí se ti, miláčku?" obrátil na ni oči Tomáš.

„Jsou úžasné," odpověděla Helena polohlasem. „Musím si je hned vyzkoušet."

Následoval její úprk do koupelny maskovaný zkoušením náušnic před zrcadlem. Heleně bylo nanic jako snad nikdy předtím.

Co sis myslela, ty namyšlená krávo? Že si tě bude chtít takhle brzo vzít? Všechno sis akorát vysnila. Kdy si tě asi tak vezme? A bude si tě někdy vůbec chtít vzít?

Po smršti otázek ve vlastní hlavě se Helena snažila rychle srovnat a zapomenout na celé svatební faux pas. Potlačila slzy, nasadila strojený úsměv, vrátila se s nasazenými náušnicemi do obývacího pokoje a posadila se na pohovku vedle Tomáše:

„Děkuji, lásko. Bylo to opravdu výjimečné překvapení."

Poté následovalo ticho. Nekonečné, trapné ticho. Jak tam vedle sebe seděli, Heleně bylo stále hůř. Přemýšlela, zda své pocity nemá Tomášovi odhalit. Nevěděla, zda to sama rozdýchá. Už se nadechovala, aby se před Tomášem úplně znemožnila, když on ji předběhl s otázkou:

„Nechceš si ještě zahrát takovou hru?"

Helena v tu chvíli jako by se podruhé narodila, rozsvítila se jí očka a nesměle kývla.

„Tak jdi na stromeček a najdeš tam něco, co jsi tam při jeho zdobení nedala," pobídl ji Tomáš.

Helena tak na stromečku našla malou ruličku z opáleného papíru, převázanou bílou šňůrkou. Na papírku byl popěvek z jedné písně, který měl Heleně prozradit, kde se skrývá papírek druhý.

Takže stopovaná. Super nápad.

Jenže Heleně to nervozitou absolutně nešlo. To, co by jí normálně došlo do pěti vteřin, bylo najednou nemožné. Tomáš naštěstí s úsměvem pomáhal. Tolik cítila, že chce být do konce života jen jeho. Když posbírala všechny papírky, z označených písmen si složila krásné vyznání a zašifrovanou otázku. Na poslední ruličce byl též přivázaný prsten s obrovským briliantem.

„Už víš, co je tam napsáno?" zeptal se Tomáš.

Helena nemohla dojetím ani mluvit. Nakonec ze sebe přeci jen vysoukala: „Vím."

„A jaká je tvá odpověď?" dodal tím nejměkčím hlasem.

Helena řekla své osudové ANO, vrhla se mu kolem krku a v létě byla svatba.

Protože však princové na bílých koních existují jen v pohádkách, i Tomáš měl nějaké ty špatné vlastnosti. K tomu je ale nutné říci, že Tomáš byl o osm let starší než Helena. Možná právě proto měl dost sklony Helenu vychovávat. Byl to tak trochu puntičkář s pedantickými návyky.

To, že byl také hodně inteligentní, šikovný a s velkým přehledem, mu umožňovalo mít skoro neustále pravdu. A když ji občas neměl, samozřejmě to neuznal. To Helenu často dohánělo k šílenství. Podle vzoru z domova se ale díkybohu domnívala, že i šílenství k manželství patří, a proto kdyby nebyl Tomáš tolik zanořený do té své práce, i to by mu Helena odpustila.

Tomáš pracoval třináct let v jedné velké mezinárodní potravinářské firmě. Vždy patřil k těm výborně hodnoceným a pro firmu výjimečným. Tento rok se měl stát členem představenstva, což byla nejvyšší pozice, které tam mohl dosáhnout. Jenže přišla finanční krize, mraky výmluv a jeho vytouženou pozici dostal (údajně tedy pouze dočasně) starší kolega z Německa, pravděpodobně protože měl ten správný pas (společnost měla regionální německý management). Tomáše tato událost velmi zasáhla. Cítil se podvedený a zklamaný. Navíc prostředí ve firmě kvůli klesajícím tržbám, které se projevily v omezení benefitů včetně snížení platů, nebylo vůbec dobré. Tomáš si uvědomil, že vsadil na jednu kartu, která dost možná nevyjde. Mimoto poslední dobou se ho v práci už ani nijak nesnažili motivovat a začal mít pocit, že je tam nadbytečný. Z toho začal pochopitelně být frustrovaný, bál se, že bude vyhozen, a neustále zvažoval svoje možnosti. Změnit práci při takovém platovém výměru nebylo v současné době nikterak jednoduché. Navíc na domě měli dost velkou hypotéku a našetřených peněz nebylo tolik. Rychle si s Helenou zvykli jezdit všude autem, chodit do drahých restaurací, jezdit na luxusní dovolené a nepočítat. Změna práce by pro tohle vše byla velkým rizikem. K tomu Tomáše přestávalo bavit mít nad sebou neustále lidi, kteří mu říkají, co má dělat. Měl pocit, že firma je zkostnatělá a technokratická. Začal tedy přemýšlet o vlastním podnikání. S kamarádem začali vymýšlet různé byznysy přes internet a zvažovali i nějakou vlastní společnost. Helena tomu moc nerozuměla, ale pokud se tomu Tomáš chtěl věnovat, respektovala to. Užitek to zatím bohužel žádný nepřinášelo.

Vše tohle vedlo k tomu, že Tomáš trávil většinu času v práci snahou o vlastní podnikání nebo o práci alespoň mluvil. Z toho jeho věčného mluvení o práci Helena začala postupně nabývat pocitu, že by asi také měla přiložit ruku k dílu.

Nikdy jí to neřekl přímo, ale Helena cítila, že by po tom možná Tomáš toužil, a to hlavně proto, aby na financování rodiny a s tím související zodpovědnost nebyl sám.

Helena už tři roky nepracovala. Nepracovala, protože měla dvě malé děti. Děti? Přesněji řečeno dva chlapečky.

To nám tedy pracovní situaci trošku komplikuje. Navíc když si Helena Tomáše brala, myslela si, že pracovat ani nebude muset. Ne že by pracovat nechtěla, ale líbil se jí pocit, že muset nebude.

Ze svého okolí a z poslední doby znala případy tak trochu nevydařených „mužských nákupů". Tak například si koupíte vyrovnaného, zajištěného chlapa, a když ho doma rozbalíte, zjistíte, že jste koupila neurotika, co chce, abyste makala stejně jako on.

To zatím Helenin případ nebyl, ale pomalu jí začalo docházet, že pokud nevezme práci do svých rukou i ona, špatně to s nimi dopadne.

Kapitola 4

Zázrak zvaný děti

Příjemná chvilka, velký pupek, porodnice, pláč, plenky, kojení, příjemná chvilka, ještě větší pupek, porodnice, pláč, plenky, kojení.

A jsou tu.

A moje „já si dělám, co chci" a moje druhé „já jsem pro sebe na prvním místě" jsou navždy pryč.

Táta mě uklidnil: „Alespoň tě do hrobu nebudou dávat vrány."

Ještě že mám mámu!

I přes všechny nástrahy mateřství Helena považovala možnost mít děti za obrovský zázrak přírody a nadevše je milovala. Toužila po nich už odmalička, možná ještě o to více, že byla jedináček. Mateřství trénovala poctivě už jako dítě na panenkách. Z vyprávění rodičů ale věděla, že její pečovatelské začátky nebyly zrovna bezbolestné. Panenky prý neustále svlékala, chtěla je mít nahaté a v kočárku pro ně se nejčastěji vozila malá Helenka sama. Její nejmilejší miminko dostalo jméno Ježíšek, jednoduše proto, že ho dostala k Vánocům. Přezdívala mu tehdy familiárně Ježi a vymyšleného prý měla v té době už i fiktivního manžela.

Dětské hraní ale bylo už dávno pryč. A vychovávat nyní své děti se Heleně zdálo podstatně náročnější, než když byla v dětských letech. Při dětských hrách se miminka stále usmívala, občas jste je převlékli či nakrmili a povozili v kočárku. Na vstávání v noci, věčné utišování pláče a zběsilé drkání kočárku za účelem uspat své nemluvně si malé holčičky nehrají.

I když děti můžete milovat sebe víc, každá máma si musí upřímně přiznat, že když jsou malé, jsou prostě meganáročné a často vám pěkně hrají na nervy.

Helena mimoto byla ještě na ženu docela ambiciózní. A tak nebylo divu, že po třech letech na mateřské dovolené chtěla od života trošku víc, než být pouze maminkou na plný úvazek.

Zatím ale žádná pracovní příležitost nepřicházela, a tak vzhledem k tomu, že Helena ještě mladšího syna plně kojila, práce zatím zůstávala jen na úrovni snění.

Přestože Helena po pracovním odreagování toužila, děti nezanedbávala a byly v současné době její celodenní náplní. Nelze se tak o nich alespoň krátce nezmínit.

Korunní princ (starší prvorozený syn) se jmenoval Matyáš. Matyáškovi byly tři roky. Po celkem pohodovém těhotenství nastala jeho narozením v Helenině životě velká změna. Helena pro sebe přestala být na prvním místě.

Asi jedna z nejhezčích věcí na mateřství – člověk se stane menším sobcem.

Menší sobec, ale co to stojí? Dočasná ztráta zaměstnání, a tím i každodenního kontaktu s lidmi i pozastavení něčeho, co by se dalo nazvat dobře nastartovanou kariérou. Na pár let mávnutím skalpelu (rodila jsem císařským řezem) je to všechno prostě fuč.

Kladnou stránkou věci ale byl fakt, že jen co skončil poměrně náročný první rok, Helena získala malého traktoristu, bagristu i požárníka v jednom balení. Zjistila například, že už ani nepotřebuje své jméno, protože Matýsek ji pokaždé nazýval hrdinkou nějakého jeho traktoristického či požárnického seriálu.

Matyáš byl Heleně hodně podobný, přestože tmavou barvu vlasů a očí měl po svém otci. Založením od peřinky byl výhradně mužský, ale měl jednu výhradně ženskou vlastnost. Téměř nezavřel pusu. Pravděpodobně zděděno po Heleně a jejím otci. O Matyášově dědečkovi si určitě povíme později, protože jako každý otec hrál i on v Helenině životě významnou roli.

Teď ale zpátky k Matyášovi. Matyáš byl v současné době jedním ze dvou lidí, kteří uměli Heleně odezírat z očí (druhým člověkem byla Helenina maminka Eva). Takový měla Helena pocit.

Pro příklad jejich propojení musíme odtajnit, že malý princ (druhý, mladší syn) se jmenoval Filip.

Když Helena musela nečekaně nastoupit do porodnice o týden dříve, protože Filípkovi se už v bříšku nějak nedařilo dobře, trávila noc před nástupem s Matýskem sama doma. Tomáš byl tehdy na služební cestě, ze které se nárazově nemohl vrátit. Matýsek byl od miminka zvyklý na svůj pokojíček. Nikdy se v noci nebudil.

Nikdy s Helenou nespal v ložnici. Na tom si Helena zakládala.

Přes den by se pro děti rozdala, ale alespoň v noci potřebovala svůj prostor. Když byl náhodou Matýsek nemocný, spala u něj v pokojíčku ona.

Večer před odjezdem do porodnice tedy uléhala do postele sama.

Hm. Poslední noc doma, než se vrátím s Filípkem v náručí.

Možná to byly předporodní emoce, možná to byl strach z komplikací při porodu… Helena ten večer nemohla zastavit slzy. Po dvou nebo třech hodinách strávených v posteli s kapesníkem se jí přece jen podařilo usnout.

A kdo myslíte, že za hodinku dorazil a nekompromisně šel spát k mamince?

Tak za podobné věci Helena Matýska zbožňovala.

On to měl snad podobně. Jednoho deštivého odpoledne totiž z ničeho nic pronesl: „Mami, děkuju." Helena opáčila: „Za co, Matýsku?" „Za to, že jste s tátou tak užiteční."

U Filipa na rozdíl od ubreptaného Matýska Helena milovala jinou vlastnost. Zatím mluvit neuměl. Když chtěla mít Helena klid, pohybovat se jen ve svém světě, nikomu nic nevysvětlovat, a přesto cítit čistou lásku, na to měla jeho.

Nefungovalo to samozřejmě úplně vždy a Heleně bylo jasné, že to je pouze dočasné. Jinak byl Filípek naprosto klasický kojenec. Situaci přesně vystihl jeden Helenin dovolenkový horoskop:

„Budete náchylnější ke zkratovitému jednání,  což u Vás není obvyklé, nicméně okolnosti Vás k tomu dohnaly.
Spoustu energie Vám odčerpává malý nespokojenec. Až Vám to opravdu dojde, jeho nesmyslné stesky začnete ignorovat."

Filipovi bylo šest měsíců. Jeho nesmyslné stesky zatím Helena bohužel ignorovat nedovedla. Ale jsme teprve na začátku našeho příběhu.

Kapitola 5

Podnikavé nakupování, či Nakupovací podnikání?

Nákupy. Která žena by je nemilovala? Možná je na světě pár takových, ale dá se potom vůbec o nich říci, že jsou to opravdové ženy? Nákupy prostě k ženám patří. A nákupy oblečení o to víc.

K nákupům ale také bohužel (nebo možná bohudík) neodmyslitelně patří i paní Móda. Bez ní by nákupů bylo podstatně méně a určitě by to nebyla taková zábava.

Co je ale ta móda, jak se tento nešvar proboha objevil?

Slovník nám odpoví:

Móda (z francouzského mode, které vzniklo z latinského modus – míra, vzhled, způsob, pravidlo, předpis) je aktuálně (s trvalostí dnů až roků) upřednostňovaný způsob, jak se některé věci dělají nebo používají. Tento způsob použití nebo řešení není trvalý, ale v čase se mění. Změna módy tak znamená změnu způsobu užití nebo řešení.

S módou je tak spojen určitý duch doby, dobová obliba. Neustále se objevují nové módní vlny. To, co je nové, se nazývá módní; to, co je překonané, se nazývá staromódní. Někdy se móda po určitém čase znovu vrací. V takovém případě se takový způsob neoznačuje jako módní, ale klasický.

Tak a teď v tom máme jasno. Nemůžeme být přece staromódní, v moderním jazyce OUT. Chceme být IN, a tak nakupujeme.

Na druhou otázku, jak se móda objevila, si zkusíme odpovědět samy. Pravděpodobně ji jako mor začaly kdysi šířit oděvnické závody. Oblečení má přece jenom nějakou trvanlivost, tak jak donutit lidi, aby oblečení obměňovali ještě před tím, než skončí jeho doba expirace? Móda tento problém přesně vyřešila a v současné době tak generuje spoustě lidí či firem enormní zisky.

* * *

VTIP: Sedí dva zajíci v lese u řeky a kouří trávu. Už jsou totálně zhulení, když se setmí, a tak jdou spát. Vtom se objeví krokodýl a jednoho zajíce chce sežrat.

Když už je chudák zajíc v krokodýlově tlamě a trčí mu z ní jen hlava, ozve se druhý zajíc: „Ty jsi ale pěkná kurva, ani jsi mi neřekl, že máš spacák od Lacoste!"

* * *

Helena k ziskům módního průmyslu nemálo přispívala. V tomto směru byla ženou s velkým Ž, nakupování a módu totiž doslova zbožňovala. To, kolik peněz byla schopná touto činností utratit, raději nikdy nepočítala. Ale možná by to bylo jedno malé neznačkové lehce ojeté auto ročně. Tento nešvar Helena zdědila po své mamince. Zatímco však Helenina matka většinu času trávila pouze okukováním oblečení či módních doplňků a trvalo věčnost, než se pro nějakou věc rozhodla, Helena byla s výběrem rychle hotová. Delší nakupování potom pochopitelně znamenalo větší útratu. Aby věděla, co nejlépe nakupovat, o módní trendy se pravidelně zajímala. Sledovala tak o módě všemožné pořady i módní přehlídky a byla věrnou předplatitelkou časopisů jako Elle, Marie Claire či Vogue.

Dále je důležité říci, že Helena měla ráda jedině nové a značkové oblečení. Například do secondhandu by se štítila i jen vstoupit. Nejčastěji tedy nakupovala v obchodech jako Zara, Benetton, Next, Attrativo, Tattum atd. Ale na značky jako Hugo Boss, Prada, Gucci, Armani už bohužel tolik peněz nezbývalo. Občas ji Tomáš vzal do Pařížské a něco odporně drahého jí pořídil. Tyto „zázraky" ale rozhodně nebyly na denním pořádku.

Když už jsme u nakupování, občas byla Helena posmutnělá, že nemůže nakupovat společně se svou dcerou, a nákupů a parádění si tak užívat ještě víc. Vlastní dcerku nemajíc si alespoň zakládala na tom, že její chlapci chodili pěkně oblečení. Nakupovala jim podobně jako sobě dětské značky typu Zara, Next, Mother Care atd. Za dětské luxusnější oblečky chtěli v Praze nehorázné peníze, takže o nich nemohla být řeč. A proto Helenu moc potěšilo, když jí její podstatně movitější kamarádka Monika tu a tam pro děti přivezla něco luxusnějšího z Londýna či Ameriky. Pro Filípka jí například pořídila takový úžasný Gucci overálek, pro Matýska třeba neuvěřitelné Prada trenýrky. Když to chlapečkům slušelo, činilo to Heleně velkou radost.

Protože s jejími dvěma opičáky obcházet obchody bylo dost náročné, byla Helena zvyklá nakupovat hodně věcí přes internet. A tak jedno pršivé letní prázdninové odpoledne opětovně zkusila na internetu vyhledat pro děti něco fajnovějšího. A hle, poprvé se jí podařilo najít stránky, které právě takové oblečení nabízely, a ceny člověku kupodivu nezlomily vaz. Bylo to samozřejmě trošku dražší než Zara nebo Next, ale na druhou stranu to byl Armani nebo Yves Saint-Laurent, Prada a další. Helena v duchu skákala radostí. Bez váhání naplnila košík zbožím asi za sedm tisíc. Když ale zvolila další krok objednávky, zjistila, že zboží momentálně nelze objednat, protože obchod je dočasně uzavřen.

„To snad není pravda," začala se rozčilovat.

„To jsem přesně já. Když konečně najdu něco, co chci, tak to zase nejde."

Trvalo nějakou dobu, než se trošku uklidnila tím, že když zboží nemůže vidět, stejně by třeba nebylo tak krásné jako na obrázcích.

Když ale večer ležela v posteli, nevydařený nákup jí nedal spát.

Tak hezké značkové věci za přijatelné ceny. To se mi nezdá.

A tak aby Helena uspala svého brouka v hlavě, rozhodla se tam druhý den ráno zavolat a zjistit, jak to s internetovým obchodem vypadá.

Telefon zvedla žena. Podle hlasu odhadem tak v Helenině věku. K jejímu zklamání Heleně vysvětlila, že je po porodu druhé dcery, a tak nyní nemá čas se obchodu věnovat.

„Bude to trvat nanejvýš pár měsíců, nebojte. Potom se pokusím zase pokračovat," snažila se paní na druhém konci drátu neodradit Helenu od budoucích nákupů.

„Máte to za docela dostupné ceny, v takových cenových relacích jsem se se zbožím takových značek v Praze ještě nesetkala," pokračovala v konverzaci Helena.

Nato jí žena vysvětlila, že má v Americe sestru, která jí sem zboží zasílá. A možná proto, že obě ženy byly právě ve stejné životní situaci, rozpovídaly se spontánně o dětech i oblečení. Helena si během příjemné konverzace paní Marešové (tak se ta žena jmenovala) postěžovala, že i s nemalým rozpočtem na oblečení pro chlapce na takové značky v Praze nedosáhne. V tom jí paní Marešová dala za pravdu a nato pronesla větu, která možná Heleně navždy změnila život:

„Mít tak kapitál a nějaký volný čas, zařídila bych si v Praze kamennou prodejnu a začala bych to sem vozit ve velkém. Zákazníka by si tohle zboží určitě našlo."

Helena v ten moment nijak výrazně nezareagovala, ale věta se jí silně vryla do podvědomí. Ženy ještě chvíli klevetily a po pár dalších minutách se mile rozloučily.

Jen co Helena položila telefon, utíkala rychle utřít Matyášovi zadek a zapnout Filípkovi hudební hrazdičku, protože ten si přes polovinu telefonátu důrazně stěžoval, že mu nehraje.

Den pokračoval jako každý jiný – krátká dopolední procházka, oběd a uložení dětí ke spánku. Když chlapci spokojeně oddychovali se zavřenými očičky, Helena se uvelebila ve svém milovaném ušatém křesle. Čas od času byla zvyklá tam po obědě zavřít oko. Filípek vstával dva až třikrát v noci na kojení a Heleně třeba jen půlhodinka spánku neuvěřitelně pomohla k tomu, aby večer neusínala u televize a mohla si taky trochu užít Tomáše, který přicházel domů pozdě.

Jak si tak Helena lebedila v křesle a pozorovala venku ptáky, v myšlenkách se začala vracet k telefonátu s paní Marešovou. Najednou se jí přestalo chtít spát a v uších jí opakovaně zněla věta, kterou paní Marešová pronesla během ranního telefonátu: „Mít tak kapitál a nějaký volný čas, zařídila bych si kamennou prodejnu a začala bych to sem vozit ve velkém…"

Hm, to byl hezký business model. Obchod…, krásné dětské oblečení… Chlapci by byli pořád jako ze škatulky. To by se mi líbilo. I čas bych si našla, možná, že i pečlivě střežené úspory, o kterých neví ani Tomáš, bych obětovala. No, stejně by to nebylo asi dost. Takový obchod by se musel otevřít na dobrém místě, nájmy nejspíš šílené. Sama bych na to nakonec asi neměla ani finance, ani odvahu. Jedině jít do toho s někým. Hm. To by možná šlo. Ale s kým?

Zbytek dne Helena o imaginárním podnikání stále přemýšlela. Když pak s Tomášem večeřeli jako obvykle jeden z jejích výborných salátů, Helena před ním nadhodila svůj podnikatelský záměr. Bohužel, jak tušila, Tomášovi se celý nápad s obchodem nezdál ani trochu dobrý či zajímavý.

„Hele, kotě, víš, že na něco takového nemáme peníze. Navíc vůbec nevíš, co to je za ženskou, jak by byla spolehlivá, k jakému zboží se dostane, jestli by to někdo kupoval a vůbec kolik starostí by s tím bylo. Kluci jsou malí a potřebují tě. Dokud vás uživím, tak je myslím pro tebe správné naplno se jim věnovat."

Heleně to ale takhle úplně správné nepřipadalo.

„Kdo se ptá, co potřebuju já? Už přes tři roky jen přebaluju zadky."

Na to Tomáš už nic neřekl, zvedl se od stolu a odešel do své pracovny. Heleně bylo jasné, že s ním to nemá cenu dále rozebírat.

Nejdřív si musím vše ověřit, najít si společníka, a potom Tomášovi ještě ukážu.

Večer při čištění zubů Helena uvažovala nad tím, jakou ženu muži opravdu chtějí.

Do postele nejspíš úspěšnou, přemalovanou manažerku na jehlách, ale k dětem naopak ženu v teplákách, po které by ostatní nekoukali a která by se nehnula od plotny? U dětí a plotny ale žena přece nemůže pomoci s financováním rodinného rozpočtu, což muže zase stresuje. Jaký je tedy kompromis těchto protipólů?

Helena byla přesvědčená, že ona se stát naplno ženou v teplákách nemůže a manželství s někým, jako je Tomáš, by celý život nejspíš také neudržela.

Potom stočila své myšlenky k něčemu, co pro ni bylo momentálně důležitější.

Kdo bude můj společník? Chytrej, vyrovnanej, s kapitálem… Určitě ne mužskej, s těmi je vždycky těžká řeč.

V tom měla jasno. Takže hledala ženu.

Helena měla momentálně tři nejbližší kamarádky.

První se jmenovala Eva. Znaly se už od vysoké. Skamarádily se hned v prváku. Od té doby spolu trávily na vysoké škole téměř každý den. Společně absolvovaly nudné přednášky, o přestávkách kouřily napůl kusové cigarety, po škole chodily na procházky  a vínko. Dobré bylo, že Eva na Helenu tenkrát měla hodně času, protože udržovala pouze vztah na dálku s jedním Francouzem. A kupodivu mu byla věrná. Tomu Helena moc nerozuměla.

V tomhle věku se vázat na někoho, kdo je tisíce kilometrů daleko? To nechápu!

Na druhou stranu ale byla Helena ráda, že když potřebovala Evinu podporu, měla ji vždy po ruce. Po vysoké škole se na nějaký čas musely odloučit. Eva se za svým milým odstěhovala do Francie. Ještě ten rok se vdala a za rok se jim narodil syn Jean. Bohužel manželství vydrželo jen tři roky, takže Helena měla svoji kamarádku za nějakou dobu zpět. Eva ale bohužel podnikavý typ nebyla. Po návratu si našla teplé místo v reportingovém oddělení jedné středně velké francouzské společnosti, a protože momentálně byla ženou samoživitelkou (Francouz se s alimenty nepředal), společné podnikání bylo vyloučeno.

Druhou Heleně blízkou osůbkou byla trošku paradoxně manželka jejího bývalého přítele Honzy jménem Lenka. Lenka byla svým vzhledem úplný opak Heleny.

Zatímco Helena byla drobná blondýnka s velikostí prsou jedna, Lenka byla poměrně vysoká tmavovláska s plnější postavou a obrovskými trojkami. Lenka vypadala moc přitažlivě. Když ji Helena poprvé uviděla, došlo jí, že Honza po šesti letech jejich několikrát přerušovaného vztahu prostě taky potřeboval změnu. Spousta lidí na Helenu nevěřícně koukala, jak se může takhle přátelit s manželkou někoho, s kým chodila tak dlouho. Helena ale měla s Honzou jasno, přestože to v minulosti byl její jediný pořádný dlouhodobý vztah. Po Tomášovi to vlastně byl druhý, o kom by se dalo říci, že ho milovala. Jak už ale víme, milovat přešlo během těch let v rodinné mít rád. Od rozchodu tak byl pro ni Honza něco jako brácha.

„Přece neodříznu někoho, s kým jsem strávila takových let. To bych popřela sama sebe," bránila se Helena neustálým dotazům, jak může mít s Honzou stále tak hezký vztah.

Navíc na Lenku vůbec nežárlila. Mládí s Honzou a všeho, co k tomu patří, si užila víc než dost. I když Honza byl výběrová šunčička, nemusela ji přece jíst celý život. Stačilo jí, že u Honzy měla doživotně své místo jisté.

Trochu podivnější bylo, že ani Lenka na Helenu nežárlila. Tím se ale Helena netrápila. Odůvodnila si to tím, že jí zjevně Honza nevylíčil, co pro něho Helena znamenala a jak intenzivní jejich vztah byl.

Přátelství mezi Helenou a Lenkou vzniklo hlavně na popud Lenky. Helena i Honza byli rodilí a pyšní Pražáci, Lenka naopak ze zapadlé moravské vesničky. Do Prahy se dostala na vysokou uměleckoprůmyslovou, kterou ale kvůli těhotenství s Honzou nakonec nedokončila. Lenka tak pochopitelně neměla v Praze moc kamarádek, a protože jí byla Helena sympatická a svým způsobem si podobné být musely, když byly vybrány stejným mužem, začala Heleninu společnost vyhledávat. Heleně to ze začátku nebylo moc příjemné. Když ale odhodila předsudky, začalo jí to trochu lichotit a na přátelskou Lenku si pomalu zvykla. Měla se od ní taky co učit. Zatímco Helena se třeba vaření vyhýbala, jak jen to šlo, Lenka vařila úžasně. Pořád zásobovala Helenu nějakými novými recepty. Také stále něco breptala o ekologii, což Helenu například donutilo začít třídit odpad. Recepty ani ekologie by nevadily, kdyby si ale Lenka na mateřské (legrační bylo, že Lenka s Honzou měli také dva chlapečky) nepřivydělávala jako dealerka Avonu. No, přesvědčivějšího člověka byste nenašli. Umíte si představit, jak bylo pro Helenu náročné odjet od Lenky bez nějaké té voňavky, řasenky, nebo alespoň laku na nehty?

„Jsi slaboch," vyčítal Heleně Tomáš pokaždé, když si zase něco přivezla.

„Když já jí chci udělat radost!" odpovídala vždy s psíma očima.

Samozřejmě že Avon nepoužívala, takže potom ty úžasné produkty rozdávala v rodině či paní na hlídání nebo úklid. Krom Avonu ještě Lenka vedla doma kurzy keramiky. Podnikavá by tedy byla, ale bohužel bez prostředků. Honza byl zaměstnán jako šéf marketingového oddělení jedné menší logistické firmy, a protože měli hypotéku na dům a chtěli si trošku služně žít, moc peněz už jim na další podnikání nezbývalo.

Takže Helenu napadla poslední a jediná možná volba – Monika.

No to byl ideál.

Monika byla Heleně hodně blízká, také měla ráda luxusní dětské oblečení, a hlavně měla manželský kapitál. Helena ji poznala na společné večeři pro čtyři, kterou před lety uspořádal Tomáš. Tomáš se z golfu dobře znal s Moničiným manželem Frantou. Nějakou dobu už chodili hrát pravidelně. A tak jednou na ně přišla potřeba seznámit i manželky. Monika byla Heleně sympatická hned od první chvíle. Byla velice klidná, vyrovnaná, chytrá a hezky se s ní o čemkoliv povídalo. Výbušnou Helenu často učila, že je chytřejší chvilku něco skousnout, vychladnout a potom s klidnou hlavou časem dosáhnout svého. Kromě fajn povahy byla Monika i moc pohledná, mohla by být klidně modelkou. Také byla o dva roky mladší než Helena. Monika zatím nikdy nepracovala. Při jejích malých ambicích a s Frantovým nabitým stylem života bylo pro ni nepracovat pravděpodobně tou nejlepší variantou. Franta zato pracoval ostošest. Byl dovozcem luxusních aut pro VIP klienty a pro stejnou flotilu měl i servis. Také obhospodařoval několik domů, které po Praze vlastnil. Movitějšího člověka ve svém okolí Helena neznala. Bohužel neznala ani většího sobce. Aby se nemusel dělit a omezovat, nepořídil si s bývalou ženou ani děti. Nějakým zázrakem ho ale Monika přemohla a měli spolu čtyřletou holčičku jménem Laura.

Helena často obdivovala Moniku, jak s Frantou může vydržet. Helena ho samozřejmě neznala ze všech stránek, takže vlastně ani zase ho tolik odsuzovat nemohla a kvůli Monice zatím ani nechtěla.

Jak tak Helena analyzovala své kamarádky, najednou cítila, jak moc by se jí do společného podnikání s Monikou chtělo. Měly se setkat příští týden, a tak se od této chvíle Helena nemohla dočkat, až jí o svém podnikatelském záměru poví.

Kapitola 6

Hurá do školky

Nadešel první zářijový týden, první Matyáškův den ve školce. Tomáš zrušil ranní jednání, aby mohl jít do školky společně s Helenou a Filípkem. Přestože již od rána svítilo sluníčko, nemělo už takovou sílu. Podzim byl za dveřmi. Helena byla nostalgicky posmutnělá. Neměla ráda tyhle dny, co značí, že léto odchází. Ona milovala slunce, dlouhé letní večerní procházky, koupání, opalování a vůbec vše, co k létu patří. Více než nostalgická k létu ale byla tento den nervózní. Bála se, jak Matýsek svůj první den ve školce zvládne. Měla pocit, že jeho první pocity jsou důležité a ponese si je sebou celé tři další roky. Poslední rok chodil Matýsek dvakrát týdně na dopoledne do jeslí. Jesle se s jeho oblibou bohužel nesetkaly. Každé ráno pofňukával, že tam chodit nechce. Proto ho Helena dlouho dopředu na „velkou školku" připravovala. Matýsek se tam kupodivu těšil. Měl rád, když o věcech věděl dopředu – stejně jako Helena. Ve školce, kterou pro Matýska Helena pečlivě vybrala, byly tři smíšené třídy (sportovní, hudební a výtvarná) a děti tam přistupovaly během roku postupně podle data narození. V Matýskově sportovní třídě jménem Kytička tak byly od září jen tři nové děti, takže paní učitelka Černá ubezpečila Helenu, že na Matýska budou mít čas, aby se postupně do kolektivu a režimu začlenil. První den tam strávil Matýsek jen hodinku, během které děti zhlédly divadelní představení. Tento čas strávili Helena s Tomášem a Filípkem ve školní šatničce. Po hodině přiběhl usměvavý Matýsek, plný dojmů z dětí, hraček a divadla. Heleně se ulevilo.

Snad to bude dobrý začátek.

Podstatně klidnější vyrazila s chlapečky domů.

Zářijový týden číslo jedna s sebou přinesl ještě dvě další velmi toužebně očekávané události. První velkou událostí bylo první Filípkovo přetočení na bříško, druhou neméně důležitou Helenino plánované setkání s Monikou.

Monika dorazila za Helenou ve středu odpoledne společně se svojí čtyřletou dcerou Laurou. Helena byla z Laury pokaždé unešená. Laura byla krásná po Monice a oblékaná vždy velmi stylově a podle poslední dětské módy.

Helena si takovou holčičku přála celý život. Dokázala by vyjmenovat nespočetně důvodů proč. Nejvíc ovlivněná byla asi velmi blízkým vztahem se svou maminkou. Takový vztah by si potom pochopitelně přála mít i se svou dcerou. Druhým dobrým důvodem bylo, že ve svém věku musela uznat, že stále ještě nestihla porozumět mužům. Muži pro ni byli pořád trošku záhadou a španělskou vesnicí zároveň. Třetím a dalším dobrým důvodem by potom mohlo být samozřejmě oblékání, klevetění, pletení copánků z dlouhých holčičích vlásků… a podobné holčičí radosti.

Všechny její argumenty se krom pletení copánků nedaly stejně s holčičkami v tomto věku realizovat, a tak se Helena tím, že má chlapce, zase tolik netrápila, byť Filípek zatím žádné vlásky neměl a Matýska jí Tomáš vždy ostříhal strojkem téměř dohola s větou „čím kratší teď bude mít vlasy, tím potom silnější". Přestože genetika říká něco jiného, v tomto směru u něj Helena neměla šanci.

Když byla Helena poprvé těhotná, podvědomě tušila, že to bude chlapec. Vzhledem k tomu, že otěhotněla okamžitě a těhotenství probíhalo naprosto bezproblémově, nějak si říkala, že tolik štěstí, aby ještě čekala holčičku, ji už potkat nemůže. Když jí tedy na ultrazvuku v devatenáctém týdnu těhotenství paní doktorka prozradila, že čeká chlapce, jen s šibalským úsměvem podotkla:

„Já to věděla."

Druhé těhotenství bylo ale úplně jiné. Heleně bylo hrozně špatně. První tři a půl měsíce se cítila, jako kdyby měla neustále chřipku, a denně zvracela. Opakovala si v duchu: „To musí být holčička. Za tohle si ji přece zasloužím."

To, že nakonec přece jen čeká chlapce číslo 2, se dozvěděla nečekaně, když šla v šestnáctém týdnu na genetiku. Paní doktorka si nebyla jistá týdnem, a tak ji poslala na kontrolní ultrazvuk. Helena na ultrazvuku vyšetřujícího lékaře poprosila, zda se může podívat, jestli už je patrné pohlaví. Přestože lékař Helenu ubezpečoval, že ještě nic vidět nebude, zajel miminku mezi nohy. To, co s panem doktorem tehdy mezi nožičkama uviděli, se jen těžko dalo vysvětlit pupečníkovou šňůrou. A bylo to! Tentokrát to už byla větší rána. Helena odcházela z nemocnice jako opařená. Následující den proplakala. Jednak proto, že nebude mít svoji vysněnou holčičku, a jednak že jí bylo líto chlapečka v jejím bříšku, když ona takhle vyvádí.

Uběhlo ale přesně 24 hodin a Helena byla s doživotní klučičí převahou v jejich rodině srovnaná. Byla vychovaná tak, že vše, co se v životě stane, má nějaký smysl. Když člověk na něčem nezdravě lpí, obvykle toho nikdy nedosáhne. Třetí pokus už ale Helena nechtěla. Na to se měla moc ráda. Kluci jí poslední dobou dávali opravdu zabrat. Oba porody taky nebyly zrovna jednoduché a doktoři Heleně další těhotenství ani nedoporučovali.

„Počkám si holt na vnoučátka," utrousila občas smutně.

Vlastní holčičku tedy neměla, a tak když byla s Laurou sama a nikdo se nedíval, něžně se k ní přitulila, chvilku ji povískala ve vláskách a pak ji políbila na tvářičku.

Matýsek Lauru taky obdivoval. Už ve dvou letech opakoval každých deset minut: „Laura líbí, Laura líbí."

Takže když Monika s Laurou ten den dorazily, ztratil se s ní hned nahoru do jeho pokojíčku. Filípek naštěstí usnul, takže děvčata měla konečně klid si popovídat.

Nejdříve musely probrat léto, hlavně dovolené, své upracované manžely, dětské pokroky, a až po tom všem se Helena opatrně odvážila Monice odvyprávět telefon s paní Marešovou a vůbec i celý nápad na podnikání s dětským luxusním oblečením.

Monika si Helenu bez přerušování vyslechla a k Heleninu úžasu a radosti se jí její podnikatelský záměr líbil. Neustále ale Heleně opakovala:

„Musím to hlavně doma probrat s Františkem, víš."

Tak toho se Helena obávala. František se totiž neustále snažil, aby až on skončí své pracovní povinnosti a rozmanité koníčky, byla mu Monika vždy k dispozici. Na druhou stranu byl ale František naštěstí celé dny v práci, takže poté co Laura začala loni chodit do výběrové anglické, nehorázně drahé školky, měla Monika během dne docela dost času. Navíc Moničini rodiče po revoluci s oblečením už podnikali a nyní měli na malém městě, odkud Monika pocházela, velkou drogerii. Monika tedy už nějaké zkušenosti s obchodem měla. Helena byla zase o sobě přesvědčená, že má dobré schopnosti vyjednávací a organizační. Účetnictví a daňové věci jí byly díky její profesi též blízké.

Suma sumárum, určitě začali podnikat i větší dobrodruzi, než byly ony dvě.

A tak si děvčata si udělala první plán:

Helena očíhne ceny nájmů a pokusí se domluvit schůzku s paní Marešovou, o níž doufaly, že ji do svého záměru namočí. Monika si zase vzala za úkol udělat ze svého muže jejich hlavního investora.

„Nejlepší by bylo dostat se do jednoho ze třech nákupních mol tady blízko nás," trvala na svém Monika. „Rozjíždět nějakou garážovku se mi opravdu nechce."

„Když nám nezlomí krk nájmy, proč ne," souhlasila Helena.

„Hele, dneska dám Frantovi báječnou masáž a uvidíme, kolik mi na to přiklepne," dodala se šibalským úsměvem Monika. „A už musím letět!"

Zavolala Lauru a zmizely.

Od toho dne byla děvčata v častém kontaktu. Neustále probírala všechna potencionální pro a proti. Chvíli byly úspěšné podnikatelky, které vydělávaly miliony, chvíli jen naivní ženské, co si nadělaly problémy v manželství a prodělaly kalhotky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Padesát odstínů růžové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.