Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

UPÍŘI Z CHICAGA

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

FANTOM Print

2014

Copyright © Chloe Neill, 2010

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-707-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-708-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy patří můj dík rodině a přátelům. Zvláštní poděkování bych chtěla vyjádřit Jessice, své pilné editorce; Lucienne, své báječné agentce; dále mnoha různým lidem, kteří obětují svůj čas na čtení a komentování, včetně Sandi, Heather a Sary (nové královny skvělé návaznosti!).

A také děkuji svým úžasným čtenářům – team Eel, do toho!

„Diplomacie je umění říkat ‚hodnej pejsánek‘, dokud nenajdete kámen.“

– Will Rogers

KAPITOLA 1

VÍTEJ DO KLUBU

začátek června

Chicago, Illinois

Byl to začátek Route 66, místo, kde „hlavní silnice Ameriky“ kdysi zahajovala svou cestu napříč Spojenými státy. Buckinghamova fontána, srdce Grantova Parku, byla pojmenována po bratrovi ženy, která ji věnovala městu Chicago. Ve dne dosahoval hlavní vodotrysk výšky sto padesáti stop a tyčil se mezi Michiganským jezerem a centrem Chicaga jako vodní věž.

Vodotrysky se však na noc vypínaly a teď už bylo pozdě. Park byl oficiálně zavřený, což však nezabránilo hrstce opozdilců potulovat se kolem fontány nebo posedávat na schodech, vedoucích dolů k Lake Shore Drive^1, odkud byl krásný výhled na tmavou, jiskřivou hladinu Michiganského jezera. Koukla jsem na hodinky. Osm minut po půlnoci. Byla jsem tady kvůli tomu, že mi někdo nechával anonymní vzkazy. V prvním se mluvilo o pozvání. Ten druhý mě už přímo zval o půlnoci k fontáně, což znamenalo, že ten záhadný kdosi má osm minut zpoždění. Netušila jsem, kdo mě pozval a proč, ale byla jsem natolik zvědavá, že jsem vzala auto a vydala se do centra ze svého domova v Hyde Parku. Pro jistotu jsem si vzala zbraň, krátkou dýku s perleťovou rukojetí, připoutanou k levému boku a schovanou pod sakem. Tu dýku mi jako Ochránkyni svého Domu věnoval Mistr upír Ethan Sullivan.

Nejspíš jsem nevypadala jako typická upírka, jelikož uniforma Cadoganského Domu – přiléhavý, na míru ušitý černý kalhotový kostým – nebyla zrovna jako vystřižená z hororu. Dlouhé, rovné, tmavé vlasy jsem měla stažené do obvyklého vysokého culíku s ofinou. Na nohy jsem zvolila černé lodičky na vysokém podpatku ve stylu Mary Jane, které – ačkoli mám mnohem raději obyčejné pumy – k tomu kostýmu vypadaly dost dobře. U pasu jsem měla pager pro případ, že by se v mém Domě stalo něco naléhavého. Jako Ochránkyně Domu jsem s sebou obvykle nosila katanu, neboli třicet palců broušené oceli. Tentokrát jsem ji však nechala doma. S krvavě rudou pochvou u boku bych přitahovala příliš mnoho lidských očí. Nakonec – pohybuju se po parku po zavírací době. Chicagské policisty by to určitě zajímalo, protože s tři stopy dlouhým samurajským mečem bych asi nepůsobila dojmem, že se jdu jen seznámit a pokecat si.

A když už je řeč o seznamování…

„Nebyl jsem si jistý, jestli přijdeš,“ ozval se najednou hlas za mými zády.

Otočila jsem se a vykulila oči na upíra, který mě oslovil. „Noah?“ Přesněji řečeno to byl Noah Beck, vůdce chicagských Zbloudilých upírů, kteří se oficiálně nehlásí k žádnému z Domů. Noah byl vazoun – široká ramena, svalnatá postava. Hnědé vlasy mu trčely v neposlušných kudrnách. Modré oči a dnes i mírné strniště na bradě a tvářích. Žádný model z titulní stránky, ale s touhle postavou, mohutnou čelistí a trochu křivým nosem by v pohodě získal hlavní roli v akčním filmu. Jako obvykle byl celý v černém: černé kapsáče, černé vysoké boty, upnuté, žebrované černé tričko, tentokrát s krátkým rukávem, i když za chladnějšího počasí nosíval dlouhý.

„Tys mě chtěl vidět?“

„Chtěl,“ přitakal.

Když po pár vteřinách stále nic nedělo, naklonila jsem hlavu na stranu: „Proč jsi mi prostě nezavolal a nepožádal o schůzku? Nebo ještě líp, proč neoslovil Ethana?“ Ten mě většinou více než ochotně popostrčil do náruče toho upíra, který se mu zrovna hodil do krámu.

Noah zkřížil paže na prsou, zatvářil se vážně a sklonil bradu tak, že se div nedotýkala jeho trička. „Protože patříš k Sullivanovi a já bych ho z téhle schůzky rád vynechal. Jde jen o tebe. Kdybych ty vzkazy podepsal, nejspíš by ses cítila povinná mu o tomhle setkání říct.“

„Patřím ke Cadoganskému Domu,“ upřesnila jsem, aby mu bylo jasné, že navzdory všeobecnému přesvědčení nepatřím Ethanovi. Ale ne že bych o tom neuvažovala. „Tím pádem nemůžu zaručit, že mu nevyklopím všechno, co mi řekneš,“ dodala jsem a dovolila svým rtům malý úsměv. „Hodně ale záleží na tom, co mi vlastně řekneš.“ Noah svěsil paže, sáhl do kapsy a vytáhl tenkou červenou kartičku.

Podal mi ji mezi dvěma prsty.

Předem jsem věděla, co na ní najdu. Určitě iniciály „RG“ a vyražený bílý symbol lilie. Stejnou kartičku jsem totiž před nedávnem našla v pokoji v Cadoganském Domě, jen jsem tehdy nevěděla, co to znamená.

„Co má být to RG?“ zeptala jsem se ho a vrátila mu ji.

Noah ji zastrčil zpátky do kapsy. Pak se rozhlédl, zakýval na mě prstem a vykročil k jezeru. S nechápavým výrazem jsem ho následovala. A začala lekce dějepisu.

„Velká francouzská revoluce byla klíčovým okamžikem v dějinách evropských upírů,“ pravil, když jsme scházeli ze schodů, vedoucích z parku na ulici pod ním. „Když udeřila vláda teroru, vypukla mezi upíry hysterie – podobně jako u lidí. Když však upíři začali verbovat své podřízené upíry i Mistry do armády, když byli popravováni gilotinou přímo na ulici, začali členové Conseil Rouge, tedy Rudé rady, která vládla upírům, než se této funkce ujalo Greenwichské prezidium, panikařit.“

„To byla Druhá čistka, že?“ zeptala jsem se.

„Francouzští upíři donášeli na své přátele, aby si zachránili krk. Upíři, kteří byli předhozeni lůze, skončili na popravišti.“ Noah kývl. „Přesně tak. Upíři z rady byli staří, dobře zajištění. Těšili se ze své nesmrtelnosti a nechtělo se jim stát se obětí rozvášněného davu. A tak si vytvořili skupinu upírů, kteří je měli chránit. Upírů ochotných položit za ně život.“

„Upíří tajná služba?“

„To není špatné přirovnání,“ souhlasil. „Upíři, kteří se uvolili k takové službě, si říkali Rudá garda.“

Odtud tedy RG. „A protože jsi mi dal tu kartičku, předpokládám, že jsi jedním z nich.“

„Ano, jsem řádným členem.“

Přešli jsme ulici, zamířili na trávník před jezerem a dál přes trávu na betonové nábřeží. Když jsme se zastavili, podívala jsem se na Noaha a přemýšlela, proč mi tady přednáší o historii a prozrazuje mi detaily svého tajného života. „Dobře, zajímavá lekce, ale jak to všechno souvisí se mnou?“

„Netrpělivá, že?“

Zacukala jsem obočím. „Souhlasila jsem s tajnou schůzkou o půlnoci, o které se můj Mistr nemá dozvědět. Vlastně už jsem ti projevila dost velkou míru shovívavosti.“

Noah se pomalu usmál, roztáhl rty do vlčího úsměvu a odhalil při tom rovné bílé zuby – a tesáky ostré jako jehly.

„Proč mě překvapuje, Merit, že jsi to ještě neuhodla? Jsem tady, abych tě naverboval.“ Trvalo dobrou minutu, než opět promluvil. Mezitím jsme jen mlčky stáli, dívali se na jezero a na pohupující se světla plachetnic nedaleko od břehu. Nevím, na co myslel on, ale já uvažovala o jeho nabídce.

„Od založení RG se hodně věcí změnilo,“ řekl nakonec Noah a jeho hlas zaduněl do tmy.

„Dohlížíme na to, aby prezidium nepřekročilo svou pravomoc, udržujeme rovnováhu moci tohoto orgánu. Také zajišťujeme stabilitu sil mezi Mistry a podřízenými.

Někdy musíme i vyšetřovat. Ve vzácných případech uděláme i pořádek.“ Jinými slovy Noah chtěl, abych se přidala k organizaci, jejímž hlavním cílem je bránit Mistrům upírům a členům Greenwichského prezidia, aby si uzurpovali příliš velkou moc, a taky zamezit zneužití této moci. K organizaci, jejíž členové špehují své Mistry.

Pomalu jsem vydechla a pocítila tíseň v žaludku.

Neznala jsem Ethanův postoj k Rudé gardě, zato jsem nepochybovala o tom, jak bude vnímat to, že se k nim přidám: jako absolutní zradu. Služba u Rudé gardy by mě postavila přímo proti Ethanovi, pověřila by mě, podřízenou upírku, sledováním a posuzováním toho, co dělá. Ethan a já jsme už tak měli komplikovaný vztah, který neustále kolísal mezi důvěrným a kolegiálním. Tohle však hodně přesahovalo naše obvyklé vzájemné špičkování. V podstatě šlo přesně o to, čeho se Ethan obával už dávno: že budu v jeho Domě špehovat. O nabídce Rudé gardy sice netušil, ale jinak věděl, že můj dědeček, Chuck Merit, sloužil jako prostředník mezi nadpřirozenými a městem Chicago, a taky věděl, že moje rodina – Meritové (ano, Merit bylo původně moje příjmení) – jsou napojeni na Setha Tatea, starostu Chicaga. Takové vazby ho už samy o sobě znervózňovaly. Kdybych se ještě zapletla do něčeho takového, byla by to poslední kapka.

Čímž vyvstala zajímavá otázka. „Proč zrovna já?“ zeptala jsem se Noaha. „Jsem upírkou teprve dva měsíce a nejsem zrovna typ válečnice.“

„Přesně splňuješ naše požadavky,“ řekl. „Přeměnili tě v upírku bez tvého svolení. Možná díky tomu se zdá, že máš trochu odlišný vztah se svým Mistrem než ostatní. Jsi dítě vychované v přepychu, ale poznala jsi i stinné stránky života v blahobytu. Jako Ochránkyně se stáváš vojákem, ale byla jsi akademička. Přísahalas věrnost Ethanovi, ale jsi příliš skeptická, než abys slepě poslouchala něčí rozkazy.“ Tohle byl seznam vlastností, které pravděpodobně Ethana denně rozčilovaly. Zdálo se však, že podle Noaha je to přesně to, co hledají.

„A co konkrétně bych měla dělat?“

„V tomto okamžiku nejvíce stojíme o skrytého hráče. Zůstala bys v Cadoganském Domě jako jejich Ochránkyně a byla ve spojení se svým partnerem.“

Povytáhla jsem obočí. „S mým partnerem?“

„Pracujeme v páru,“ objasnil Noah a kývl hlavou někam za mě. „Jako na zavolanou.“ Ohlédla jsem se, zrovna když k nám po břehu přicházel upír. Na špiona se skvěle hodil, i s mým novým, extra citlivým sluchem jsem vůbec nezaregistrovala, že se blíží. Tenhle upír byl vysoký a hubený, s přerostlými kaštanovými vlasy, sahajícími po ramena, modrýma očima pod dlouhými řasami a ostře řezanou bradou. Košili s límečkem a krátkým rukávem měl zastrčenou do džínů. Oba bicepsy zdobilo tetování: na jedné paži letící anděl, na druhé číhající čert. Přemýšlela jsem, co má tenhle kontrast asi vyjadřovat.

Nově příchozí na mě krátce kývl a podíval se na Noaha.

„Merit, Ochránkyně Cadoganského Domu,“ řekl mu Noah a pohlédl na mě: „Jonah, kapitán hlídek, Dům Greyů.“

„Kapitán hlídek?“ zeptala jsem se nahlas. Úplně mě uzemnilo, že i velitel stráží v Domě Scotta Greye je členem Rudé gardy. Upír na tak důvěryhodné pozici, jehož úkolem v Domě bylo střežit Mistra a dohlížet na jeho bezpečí, tajně si přivydělávající u organizace, která od základu nedůvěřuje v úřad Mistra?

Tipovala jsem, že tohle by Scotta Greye nepotěšilo.

A vůbec – to mám jednat Ethanovi Sullivanovi za zády, nebo co?

„Když přijmeš naši nabídku,“ řekl Noah, „Jonah se stane tvým partnerem.“ Podívala jsem se na Jonaha a zjistila, že už na mně visí pohledem a vraští obočí. Měl v očích zvědavost, ale zároveň opovržení. Očividně nebyl zatím cadoganskou Ochránkyní příliš okouzlen.

Já ale neměla zájem pouštět se do války s Ethanem, tudíž jsem ani neplánovala stát se Jonahovou partnerkou, a tak jsem se nad to bohudík povznesla. Zavrtěla jsem hlavou. „Žádáš ode mě příliš mnoho.“

„Chápu tvé zdráhání,“ řekl. „Vím, že to pro tebe znamená porušit přísahu, kterou jsi dala svému Domu. Já ji taky porušil. Ale pořád platí, že pustili Celinu na svobodu. Vsadil bych se, že by nás čekala daleko krutější budoucnost než to, co jsme nedávno prožili.“

„Žádné skvělé vyhlídky,“ souhlasila jsem vážně. Zarazili jsme vražedné řádění Celiny Desaulniersové, bývalé Mistrové Domu Navarrů. Slíbili jsme městu Chicago, že bude trčet zavřená v kobce v Evropě a odpykávat si trest za ony vraždy, jenže Greenwichské prezidium Celinu zase pustilo ven. Sice už nevládla Navarrskému Domu, z čehož vinila mě, ale vrátila se do Chicaga plná zloby kvůli svému uvěznění, celá žhavá do boje.

Noah se posmutněle usmál, jako by rozuměl mým myšlenkám. „Čarodějové už předpověděli, že přijde válka,“ řekl. „Obáváme se, že je nevyhnutelná. Příliš mnoho upírů v sobě živí skrytou nenávist k lidem, což platí i opačně. Mír nebude možné udržet navěky a Celina si dala záležet, aby je pořádně vyburcovala. Role mučednice jí bohužel jde až příliš dobře.“

„A to jsi ještě opominul kožoměnce,“ podotkl Jonah. „Měňavci a upíři mají dlouhou krvavou historii, ale to nebrání smečkám, aby mířily do Chicaga.“ Podíval se na mě. „Prý se mají setkat tento týden. Shoduje se to s tím, co jsi slyšela?“

Přemýšlela jsem, jestli mám odpovědět a prozradit mu tak kousíček drahocenných vnitřních informací Cadoganského Domu, ale rozhodla jsem se, že mu to povím. Stejně se to už dlouho neututlá. „Ano. Doneslo se nám, že by měli dorazit do týdne.“

„Zástupci všech čtyř Smeček v Chicagu,“ zamumlal Noah s očima zapíchnutýma do země. „To je, jako kdyby se Hatfieldovi nastěhovali k McCoyovým^2. Několik století stará nevraživost, a znepřátelené strany budou pobývat spolu v jednom městě. To smrdí problémama.“ Vzdychl. „Podívej, jen tě žádám, aby sis to nechala projít hlavou. Jediné, co po tobě teď chceme, je, abys v Cadoganském Domě byla v pohotovosti, dokud…“

To „dokud“ řekl, jako by věřil, že případný konflikt je skutečně nevyhnutelný.

„Pracovala bys v utajení až do okamžiku, kdy by nebylo možné dál udržet mír. V tu chvíli bys musela být okamžitě připravena přidat se k nám naplno. Musela bys být připravena opustit svůj Dům.“

Určitě jsem se zatvářila šokovaně. „Vy po mně chcete, abych opustila Dům a nechala je bez Ochránce? Uprostřed války?“

„Neuvažuj tak jednostranně,“ vložil se do toho Jonah. „Takhle budeš své schopnosti a službu nabízet všem upírům bez ohledu na příslušnost k Domu. RG ti nabízí šanci stát se zástupkyní všech upírů, nejen Mistrů.“

Chtěl tím říct, že nejen Ethana. Už bych nebyla jen jeho Ochránkyní, jeho upírkou. Fungovala bych nezávisle na Domech, na Mistrech, na prezidiu, a bojovala bych za to, aby svět upírů byl bezpečný a abych zkrotila Celinu a její buřiče.

Nevěděla jsem, co si o téhle nabídce RG mám myslet. „Potřebuju čas na rozmyšlenou,“ řekla jsem.

Noah kývl. „Je to těžké rozhodnutí, a jako takové si žádá důkladné zvážení. Jde o to, zda si ochotná opustit svůj Dům v zájmu ochrany všech upírů.“

„Kde vás potom najdu?“ zeptala jsem se a okamžitě mě napadlo, jestli už tou samotnou otázkou nepřekračuju citlivou hranici, z níž nebude cesty zpět.

„Jsem v telefonním seznamu uvedený jako bezpečnostní konzultant. Mezitím se ale chovej tak, jako bychom spolu nikdy nemluvili. Dělej, že Jonaha neznáš. Nikomu – přátelům, příbuzným, kolegům – o tom neříkej. Vezmi však v potaz toto, Merit. Kdo potřebuje Ochránce víc? Upíři Cadoganského Domu, kteří mají k ruce jednotku cvičených stráží a ve svém čele mocného Mistra, nebo my ostatní?“

S těmito slovy se on i Jonah otočili a zmizeli do temné noci.

KAPITOLA 2

OHNIVÁ KREV

o týden později

Myslím, že záměr byl naprosto nevinný. My, upíři Cadoganského Domu, jsme byli svoláni, abychom předvedli techniku sebeobrany. Trénink nebyl nic neobvyklého, u upírů se předpokládalo, že se dokážou sami ubránit. Po tisíciletích skrývání se před lidmi byli zcela pochopitelně trochu paranoidní. Ethan a já jsme si dopřávali své vlastní (rovněž naprosto nevinné) lekce tréninku, při nichž jsem se učila využívat své upíří síly.

Jenže Ethan rozhodl, že okolnosti (to jest Celina) si žádají ještě více tréninku. Když se Celina před týdnem objevila u našeho Domu a napadla mě, nebyla jsem připravena. A když jsem to nezvládla já, kterou Ethan považoval za silnější než většinu ostatních, pak se logicky obával o bezpečnost svých tří set devatenácti cadoganských upírů.

A tak jsem se vydala ze svého pokoje ve druhém patře do tělocvičny v suterénu Cadoganského Domu. Lindsey, moje kolegyně ze zdejší stráže a nejlepší upíří kamarádka, se ke mně přidala, abychom se mohly naučit, jak se lépe chránit před chicagskými upířími magory.

To jsme ovšem ještě netušily, že to budeme mít i s peepshow.

„Panebože,“ řekla Lindsey bez dechu, když jsme vstoupily do tělocvičny. Zastavily jsme se na kraji žíněnek tatami a s pootevřenými ústy a vytřeštěnýma očima jsme sledovaly, co se před námi odehrává.

Po podlaze se pohybovali dva upíři ve svých nejlepších nesmrtelných letech, chňapali po sobě ve snaze strhnout jeden druhého na zem a svaly jim jen hrály. Zápasili beze zbraní, jak to u upírů bývá zvykem, bez mečů, jen holýma rukama a nohama, lokty a koleny, což jim umožnila jejich výjimečná upíří kondice.

A byli do pasu nazí. Oba bosí, bez košile, jen v bojových bílých kalhotách ve stylu gi, na krku lesklé cadoganské medailony.

Lindsey hltala očima Luca, kapitána cadoganských stráží. Luc býval kovbojem, než ho přeměnili v upířího vojáka, takže měl široká ramena, chlupatou hruď a kudrnaté vlasy, vyšisované od slunce. Právě se zastavil, aby si je odhrnul z tváře, a svaly se mu napínaly.

Naproti Lucovi byl jeho sok, Ethan Sullivan, Mistr Cadoganského Domu, tři sta devadesát čtyři let starý upír, který mě přivedl do tohoto světa tesáků – bez mého souhlasu, ale údajně proto, že by mě jinak čekala rychlá smrt. Měřil něco přes šest stop a horní polovina té výšky – dlouhá, štíhlá linie plochého břicha a vysokých prsních svalů, spolu s cestičkou světlých chloupků, které se sbíhaly od pupíku a mizely pod opaskem kalhot – se zaleskla, když se otočil, aby provedl vnější kop.

Usoudila jsem, že Luc má být asi útočník, ale Ethan ho bravurně odrážel. I přes svoje oblíbené obleky od Armaniho a vzhled supermodela byl Ethan vynikající bojovník – což jsem si dobře zapamatovala poté, co jsem mu pár nocí nazpět švihla katanou pod krkem.

Když jsem ho sledovala při zápase, naskakovala mi husí kůže. Moje modré duhovky se určitě měnily ve stříbro, v těle mi stoupal žár a pohled na Ethana v pohybu, jak se vrhá, uhýbá a dělá otočky v boji se svým sokem, ten oheň jen rozdmýchával. Olízla jsem si rty v náhlém záchvatu krvežíznivosti, ačkoli jsem měla dovoz krve od firmy Blood4You v sáčku. A především jsem se před necelým týdnem napila krve přímo od upíra.

Přímo od něj.

Nakrmil mě během poslední fáze mého přerodu v upíra, když jsem se vzbudila s takovou žízní, že bych kvůli tomu i zabíjela. Jenže jsem násilí nepotřebovala. Ethan mi nabídl své zápěstí dobrovolně a já toho s radostí využila a sledovala, jak se mu při pohledu na mou přeměnu v predátora, v upíra, mění oči na stříbrnou.

Dívala jsem se na něj, na jeho napínající se svaly, ladný pohyb pantera, a všechno se ve mně vařilo. Mohla jsem nějak ospravedlnit horko v břiše, přisoudit tu reakci své plně nakopnuté biologické stránce upíra, namlouvat si, že je to tím, že prostě sleduju predátora v jedinečné formě, případně že jsem jako podřízená upírka okouzlená Mistrem, který mě stvořil.

To bych však Ethanovi Sullivanovi křivdila, a ne málo.

Byl tak krásný, že se zdál až neskutečný: pohledná tvář orámovaná blond vlasy; lícní kosti, za které by newyorští modelové byli ochotni zaplatit, oči zářící jako dva smaragdové střípky. Šest stop zlatavé pevné kůže, pod ní svaly, a já mohla posoudit, že opravdu každá z těch šesti stop je perfektní. Nedopatřením jsem Ethana přistihla, když uspokojoval svou bývalou metresu, která ho zradila a přidala se k Celinině bandě zloduchů.

Když jste sledovali pohyb těch dlouhých, štíhlých linií po tělocvičně, nebylo vůbec těžké si představit, že je na vrcholku potravního řetězce. Tu drobnou krůpěj potu, která pomalu – tak mučivě pomalu – stékala prostředkem Ethanova plochého břicha, jednu cihličku po druhé, a hrozila, že vklouzne pod pásek.

A jen pro vaši informaci: Ethan cítil stejnou náklonnost ke mně. Ještě předtím, než mu Amber pláchla do týmu Desaulniersové, mi nabídl, ať se stanu jeho milenkou. Vyměnili jsme si několik polibků, ale odolala jsem, a k ničemu dalšímu mezi námi nedošlo. Nebylo pochyb o tom, že mě Ethan chce. A musela bych být na hlavu, abych popírala jeho atraktivitu – o té nebylo třeba diskutovat.

Jenže Ethan byl na druhou stranu dost nesnesitelný – důvěru ke mně získával pomalu, šmahem mě obvinil – a hlavně si pořád nedokázal ujasnit, jak to se mnou vlastně má. Nemluvě o dalších rysech jeho osobnosti jako pocit nadřazenosti, ochota zneužít všechny kolem sebe, včetně mě, jen aby dosáhl svých politických cílů. Dále tu byl fakt, že k našemu poslednímu polibku došlo necelých čtyřiadvacet hodin předtím, než jsem v zárodku ukončila svůj vztah s Morganem Greerem, upírem, který vystřídal Celinu v čele Navarrského Domu. Ten polibek mi rozproudil krev, ale zároveň ve mně vyvolal pocit viny.

Jasně že bych mohla najít vztah s nějakým lepším koktejlem emocí. Jakmile jsem si tohle uvědomila, začala jsem uvažovat opět racionálně a moje krev pomalu vychládala.

„Nafoukaný upíři by neměli vypadat takhle dobře,“ řekla Lindsey a pomlaskla si.

„Svatá pravda,“ souhlasila jsem a pomyslela si, že můj vztah s Ethanem by výrazně usnadnilo, kdyby nebyl tak k sežrání. Odtrhla jsem oči od zápasících upírů a zkoumala zbytek sálu. Byl jich plný balkon, který opisoval horní část sálu. Nejen ženy, ale i několik mužů sledovalo akci pod sebou s přivřenýma očima a zarudlými tvářemi. Všichni přihlíželi se zaujetím.

„Je ale fakt, že to bychom zase přišly o tohle kození.“

Loupla jsem po ní očima: „Chození?“

„Ale ne, kození,“ zarazila se a ukázala na svoje prsa, „jen trochu víc plochý a chlupatý. Chceš snad nesouhlasit?“

Podívala jsem se opět na Mistra upíra, který se momentálně shýbal k žíněnce pro bokken, dřevěnou cvičnou zbraň. Svaly na prsou mu při tom přímo hrály.

„Ne, do toho mám daleko,“ řekla jsem. „Tohle kození beru. A navíc, když se takhle vystavujou, musí automaticky počítat s tím, že na ně budeme čučet.“

Lindsey souhlasně pokývala: „Nevím, kde se to v tobě bere, ale rozhodně se mi takhle líbíš.“

„Zatím to jen ochutnávám,“ zašeptala jsem, což byla pravda. Přerod v upíra nebyl jednoduchý – po psychické ani fyzické stránce – ale začínalo mi to jít. V podstatě jsem tu přeměnu prodělala dvakrát, jelikož napoprvé se to jaksi nepovedlo. (Ethan měl poprvé takové výčitky svědomí, že mě zdrogoval, což zjevně zabránilo kompletní proměně.) Bylo to zrovna tehdy, když jsem opouštěla kamenný domek ve Wicker Parku, který jsem obývala se svou tehdejší spolubydlící Mallory, a stěhovala jsem se do Cadoganu. Obstála jsem při setkání se svými rodiči a jejich zkostnatělými známými, k čemuž mě dokopal Ethan ve snaze ututlat před novináři upíří mejdany. A když nebudu počítat ty dva nevydařené zápasy s Ethanem, můžu říct, že jsem porazila Celinu v polovině případů, kdy se jí zachtělo boje, a to vůbec nebyla špatná statistika.

A tak jsem tu stála, nová upírka se vzrušeným svrběním v kalhotách a historickou funkcí Ochránce, a střežila jsem Dům proti úskokům bytostí živých i mrtvých. Takřka přes noc jsem se z doktorandky změnila v upíří bojovnici. A teď si přijde Noah Beck a chce z toho něco vytřískat.

„Merit. Merit.“

I když Lindsey několikrát zopakovala mé jméno, musela do mě nakonec šťouchnout, což mě konečně probralo, přestala jsem si v hlavě přemílat setkání s Noahem a vrátila se duchem do cadoganského tréninkového sálu. K Lindsey, která do mě musela vrazit ramenem, a Ethanovi, který přede mnou stál s rukama v bok. Vlasy, dlouhé po ramena, měl momentálně stažené do culíku a jedno obočí pyšně vyklenuté. Luca jsem nikde neviděla… zato všichni ostatní viseli očima na mně.

„Aha, ano?“ vyhrkla jsem.

Upíři se pochechtávali.

„Jestli ses už milostivě probudila ze sna,“ řekl Ethan do ticha, „možná bys mohla zvážit, zdali se ke mně nechceš přidat?“

„Promiň, můj pane,“ zamumlala jsem, vyklouzla ze žabek a bosá jsem vstoupila na žíněnky, v ruce katanu v pouzdře. Byla jsem ve cvičebním úboru: černý topík, připomínající spíš sportovní podprsenku, a jogínské kalhoty.

Následovala jsem Ethana doprostřed sálu a při každém pohybu na sobě cítila oči tuctů upírů. Ethan se zastavil, otočil se čelem ke mně a uklonil se. Já taktéž.

„Je důležité,“ začal a dával si záležet, aby ho všichni slyšeli, „abyste byli připraveni bojovat, pokud by bylo třeba. Abyste zvládli takovou bitvu, musíte se nejprve naučit kroky. Jak jistě víte, naše Ochránkyně zatím neovládla umění zápasu…“

Odmlčel se a propichoval mě pohledem. No a co, tak mi nešel zápas. Zato jsem ale ovládala katy – sestavené bloky upířího šermu. Bývala jsem baletka a tyhle pohyby měly hodně společného s tancem. Šlo o pozice, formy, kroky, které jsem se mohla naučit nazpaměť, procvičovat a pravidelným opakováním vybrousit k dokonalosti.

Zápas byl něco docela jiného. Vyrůstala jsem s nosem zabořeným do knih, tudíž jsem s nějakým rvaním neměla zkušenosti, tedy až na těch několik lekcí kickboxu, které jsem zkusila, a na pár střetů se Celinou a jejími všemožnými nohsledy. Znala jsem své nedostatky. Hromadu času jsem strávila promýšlením strategie, snažila se odhalit slabiny nepřítele a využít jich, a zároveň jsem se snažila nepřemýšlet až příliš. V posledním týdnu to bylo ještě těžší, musela jsem s Lucem cvičit odolnost vůči všem těm vůním a zvukům, které mě po mé kompletní přeměně přímo bombardovaly a hrozilo, že mě zahltí. Učila jsem se je minimalizovat na tichý bzukot v pozadí.

„Ovšem její práce s katami je nedostižná,“ povytáhl obočí, napůl jako výzvu, napůl urážlivě, a couvl o krok. „Ochránkyně,“ pravil tišším hlasem, tentokrát jen pro mě, „katy, pokud dovolíš.“

„Můj pane,“ řekla jsem. Zdvihla jsem meč oběma rukama, pravou na rukojeti, levou na pochvě, a pak jsem rychlým pohybem paží tasila meč, až to zasvištělo a naleštěná ocel zablýskla. Šla jsem na kraj žíněnky a odložila lakovanou pochvu mimo ni na podlahu.

Pak jsem se vrátila, otočila se k němu čelem s tou největší sebedůvěrou a odvahou, jakou jsem v tu chvíli ze sebe vydolovala – což šlo nějak líp, když mě teď oslovila tajná organizace upířích bojovníků – a sevřela katanu obouruč.

„Začni,“ přikázal a udělal pár kroků nazpět, abych měla prostor. Sedm kat bylo obouruč, další tři s mečem v jedné ruce. Ty byly pro mě nové. Jenže tradiční katy jsem trénovala od té doby, co je ze mě upír, a – ruku na srdce – chtěla jsem se taky trochu předvést. Za ten týden, kdy jsem s Ethanem trénovala, mě viděl provádět katy jen tradičním způsobem – hezky jedna kata po druhé, všechny pohyby načasované a precizní. Ale to nebylo všechno, co jsem uměla.

Zpevnila jsem tělo, katanu držela před sebou. „Rychle, nebo pomalu?“

Zamračil se. „Rychle, nebo pomalu?“

Lišácky jsem se usmála zpod ofiny. „ Vyber si sám.“

„Upíři?“ zeptal se nahlas, ale nespouštěl ze mě oči. „Rychle, nebo pomalu?“

Pár chudáčků se sice snažilo volat „pomalu“, ale většina si žádala rychlost.

„Tak to vypadá, že rychle,“ řekl.

Kývla jsem, srovnala těžiště a dala se do pohybu. Při první katě se švihalo mečem v oblouku před tělem, pak se vracel do středové pozice. Druhá kata byl úder vedený dolů. Třetí a čtvrtá byly kombinací předchozích. Pátá, šestá a sedmá byly kombinace s otočkami a úhyby.

V základní podobě, když byl hlavní důraz kladen na přesnost a ovládání, trvala každá kata deset nebo patnáct sekund.

Když jsem to provedla rychle, zvládla jsem celou tuto sadu za dvacet vteřin. Rychlosti mě učil bývalý trenér Catcher, čaroděj se zálibou v katanách a boji s mečem. (Nikoli náhodou byl také Malloryin přítel a pracoval pro mého dědu.) Catcher po mně chtěl, abych trénovala pohyby stále dokola, znovu a znovu, jelikož opakování prý posiluje svalovou paměť. Bylo tomu skutečně tak, a taky mi to umožňovalo využít zvýšenou upíří sílu, rychlost a hbitost, až se mi povedlo vše spojit do jediného tance, při němž bylo téměř nemožné sledovat rychlost mého pohybujícího se těla.

Když jsem před časem vyzvala Ethana podruhé na souboj, rozhodl se, že musí Catchera nahradit. Jenže netušil, kolik mě toho Catcher naučil…

Dokončila jsem sedmou formaci, zastavila se s mečem kolmo před tělem. Mírně zahnutá čepel se blyštila v záři stropních světel a v celém sále najednou zavládlo ticho.

Ethan na mě zíral.

„Udělej to znovu,“ řekl téměř neslyšně, s jiskrou v očích. Věděla jsem, že je to jiskra touhy. Ačkoli mezi námi zcela nezaměnitelně fungovala chemie, Ethan uvažoval vždy a za všech okolností nesmlouvavě politicky – stále taktizoval.

Byla jsem zbraň.

Byla jsem jeho zbraň.

A ta jiskra? Čistá a jasná chamtivost.

„Můj pane,“ řekla jsem, pokorně sklonila hlavu a vrátila se do původní pozice.

Provedla jsem všechny kroky znovu, svislé oblouky, švih dolů, kolmo a nahoru, oblouk a otočka, úder vzad, švih nad hlavou. Skončila jsem v poslední pozici.

„Znovu,“ rozkázal potřetí a já poslechla.

Když jsem opět prošla všechny katy a následně na jeho žádost předvedla sedm nebo osm opakování jedné nebo dvou oblíbených kat, vzdouvala se mi hruď námahou a zpocené ruce mi klouzaly po rukojeti potažené rejnočí kůží. Vzhlédla jsem nahoru na dřevěný balkon, táhnoucí se po obvodu sálu, a viděla, jak se upíři zvědavě vyklánějí a přidržují se zábradlí. Takhle se na mě dívali často – buď jako na kuriozitu kvůli mé síle, nebo jako na drzounku kvůli mému nešťastnému zlozvyku vyzývat Ethana na souboje.

Právě proto jsem hodlala s tím zlozvykem skoncovat.

„Výborně,“ pochválil mě Ethan tiše a pak promluvil k balkonu: „Věřím, že toto je odpověď na mnoho otázek, týkajících se naší Ochránkyně. A když už ji tady máme,“ kývl ke mně hlavou, „chtěla by naše nová předsedkyně zábavního výboru dodat něco k blížícím se cadoganským slavnostem? Nějaký piknik? Či nějaký teambuilding?“

Zrudla jsem až ke kořínkům vlasů. Jako trest za to, že jsem ho vyzvala na souboj, mě Ethan jmenoval předsedkyní zábavního výboru. Jako trest to sice bylo dost mírné, jenže zároveň to bylo ponižující a chvíli mi trvalo, než jsem to vstřebala.

„V hlavě se mi klube něco na letní slunovrat. Možná nějaké grilování. Myslela jsem, že bychom mohli pozvat upíry z jiných Domů.“

Sál ztichl a Ethan o tom uvažoval. Jeho publikum čekalo na verdikt.

„Dobře,“ pravil nakonec a autoritativně kývl, potom se obrátil zpátky k ostatním a zvážněl v obličeji.

„Kdysi jsme si mysleli,“ spustil, „stejně jako naši předchůdci, že bude nejlepší, když splyneme s lidmi. Když zůstaneme v utajení, budeme mít daleko lepší šanci na přežití a na klidné soužití s ostatními nadpřirozenými, kteří žijí kolem.

Celina to do značné míry znemožnila. Při vší úctě k našim přátelům v Domě Navarrů je nutno říci, že nelenila využít každé příležitosti, aby na nás co nejvíc upozornila, rozšířila propast mezi námi a lidmi a odcizila i nás samotné navzájem.“ V tomto vzácném okamžiku začal Ethan vypadat skoro lidsky, sklopil oči k zemi a mezi obočím se mu objevila ustaraná vráska.

„Zbývá už jen krůček,“ řekl. „Krůček k odhalení toho, co zůstává skryto. Situace se má tak, že jsme se těšili aspoň chvilce míru a relativního klidu, během něhož se Domům po finanční stránce velice dařilo. Tím, že jsme vyšli na světlo, ať už k tomu došlo jakkoli, jsme se opět dostali do hledáčku veřejnosti, která se k nám nechovala vždy přátelsky. Kdo ví, jak dlouho bude ještě zářit naše hvězda?

A nyní k tomuto: možná se vám doneslo, že kožoměnci se tento týden chystají setkat v Chicagu. Byli jsme informováni, že během tohoto sjezdu se s konečnou platností rozhodne, zda chtějí zůstat v dosavadních teritoriích, nebo se vrátit do domova svých předků na Aljašku. Pokud odejdou a situace se pro nás vyvine nepříznivě… inu, nemusím vám, doufám, připomínat, jakou zkušenost jsme v minulosti měli s kožoměnci.“

V davu to zašumělo, vzduch se rozechvěl podrážděnou magií. V minulosti se už stalo, že kožoměnci se stáhli stranou, když se upíři ocitli v nesnázích. Upíři následně obviňovali kožoměnce za ztrátu svých blízkých. Nyní se krvesajové obávali, že to kožoměnci udělají znovu, že nechají upíry, ať to ze všech nadpřirozených bytostí opět schytají jako jediní.

„Jak víte, nemáme mezi smečkami formální spojence. Takovým vazbám se vyhýbají. Stále se však nevzdávám naděje, že kdybychom měli čelit projevům nenávisti, zloby nebo strachu, pomohou nám.“

Jeden upír na balkoně vstal. „Zatím nás v tom vždycky nechali!“ křikl dolů.

Ethan se na něj zamyšleně díval: „Pravda, nechali. Na kožoměnce však neplatí, když jim budeme předhazovat, že nám něco dluží. Musíme se všemožně snažit vytvořit nové vazby. A mezitím…“

Odmlčel se a upíři napjatě čekali, co bude následovat. I když jsem s Ethanem měla problém, musela jsem uznat, že s davem to prostě umí.

„Mezitím,“ pokračoval, „vás žádám, nikoli jako váš Mistr, ale jako váš bratr, kolega a přítel. Buďte opatrní. Dávejte si dobrý pozor na to, s kým se zdržujete. Buďte ostražití vůči okolí. A především, nebojte se přijít za mnou. Kdykoli a kdokoli z vás.“

Ethan si odkašlal, a když znovu promluvil, jeho hlas zněl už zase čistě, jasně; hlas Mistra. „Můžete jít,“ řekl a upíři na balkoně začali opouštět sál.

Ethan vykročil k nám. „Mé apartmá,“ řekl Lucovi a pak pohlédl na mě. „A ty taky.“

„Tvoje apartmá?“ nechápala jsem, ale to už se Ethan s přívětivým úsměvem otočil na upírku, která scházela dolů. Neznala jsem ji, ale z toho, jak pohupovala boky, jak si koketně zastrčila pramen dlouhých tmavých vlasů za uši, mi bylo jasné, o co jí jde. Naklonila se k němu a na něco se ho ptala. Zasmál se, ale nikoli nezdvořile, a začal jí vysvětlovat – a názorně ukazovat – jak správně uchopit rukojeť meče.

Bezděčně jsem ohrnula ret, ale než jsem stihla utrousit nějakou jízlivou poznámku, někdo mě zatahal za culík. Ohlédla jsem se.

„Jdeme,“ řekl Luc.

„Co myslel tím ‚mé apartmá‘?“

„Máme schůzku.“

Když jsme naposledy měli schůzku, Ethan mi vyprávěl o mejdanech, na nichž se upíři ve velkém živí na lidech, kteří se nedobrovolně stanou upíří svačinkou. „Kvůli mejdanům?“

„Dneska ne,“ řekl Luc. „Od toho nevydařeného pokusu o vydírání jsme už o mejdanech neslyšeli nic nového. Malik vypracovává dlouhodobou strategii. Dneska bude řeč o kožoměncích. Pojďme – tedy pokud tu nechceš dál stát a koukat?“

Vyplázla jsem na něj jazyk, ale následovala ho ke dveřím.

V suterénu Cadoganského Domu se nacházely pracovní prostory, sloužící především úderným složkám: tréninkový sál, bojový sál, operační středisko, sklad zbraní. V prvním patře, ostatně jako i ve druhém a třetím, se dbalo hlavně na dojem. Měkké osvětlení, starožitnosti ve francouzském stylu, dřevěné podlahy, drahý nábytek. Působilo to jako pětihvězdičkový hotel. Ostatní prostory byly rovněž fajnové, od Ethanovy výrazně pánské kanceláře až po jeho luxusní apartmá.

Vydali jsme se hlavním schodištěm do třetího patra. Když jsme došli do Ethanova bytu, Luc uchopil madla dvojitých dveří a otevřel.

Už jsem tady byla, i když jen na skok. Z toho, co jsem viděla, měl Ethan tady ve třetím patře tři místnosti – obývák, ložnici a někde vzadu zřejmě koupelnu. I zde bylo vše elegantně zařízeno – dřevěné podlahy, stěny vymalované teplými barvami; onyxový krb, drahý čalouněný nábytek. Spíš to připomínalo luxusní hotelový pokoj než domov upíra v nejlepších letech (v měřítkách nesmrtelného života).

Tentokrát jsem měla možnost prohlédnout si vše důkladněji a nahlédnout tak do psychiky Mistra svého Domu. A že těch detailů bylo požehnaně. Obtiskly se sem střípky z jeho téměř čtyři sta let dlouhého života. Na jedné stěně visel luk a šíp. V rohu stál vojenský stůl se židlemi, který vypadal, že jde na cestování složit – zřejmě pozůstatek Ethanova času stráveného v armádě. Uprostřed další stěny stála nízká starožitná komoda a na ní sbírka různých předmětů. S rukama za zády jsem se k ní vydala a prohlížela si je. Dvě stříbrné trofeje v podobě obřích číší, obrázek mužů v oděvu z počátku devatenáctého století (ale Ethan mezi nimi nebyl) a plochý kámen s vyrytými symboly.

Když jsem si vše prohlédla, zvedla jsem oči a koukala po zbytku pokoje. V tu chvíli jsem ho zahlédla, stálo v rohu, ve vysoké prosklené vitríně: zářivé Fabergého vejce.

„Ach, jé,“ vzdychla jsem a šla k němu blíž. Nad ním bylo závěsné světlo, v němž se leskla svěže zelená glazura a zlatý drak s vyceněnými zuby, vinoucí se kolem.

„Patřilo Peterovi,“ řekl Luc.

Ohlédla jsem se na něj. „Peterovi?“

„Peterovi Cadoganovi.“ Luc ke mně došel se založenými pažemi, pak ukázal na skleněnou vitrínku. „Mistrovi upírovi, který založil Cadoganský Dům. Byl to dárek od příslušníka ruské královské rodiny.“ Ukázal prstem na sklo. „Peter byl z Walesu a tohle má znázorňovat velšského draka. Vidíš to oko?“

Kývla jsem. V dračím oku byl zasazený oblý červený drahokam. Z jeho středu vybíhalo šest bílých čárek.

„Je to hvězdný rubín,“ řekl. „Neuvěřitelně vzácný.“

„A neskutečně drahý,“ dodal hlas za námi. Oba jsme se zase narovnali a ohlédli se. Ethan vešel dovnitř stále ještě v kalhotách gi, kolem krku tmavě modrý ručník se stříbrným monogramem „C“.

„Dám si sprchu,“ pravil. „Chovejte se jako doma.“ Šel ke dveřím, vedoucím do jeho ložnice. Otevřel jedny, vklouzl dovnitř a zase za sebou zavřel.

„Sprcha by mi taky bodla,“ řekla jsem.

„Já vím. Cejtím tě až sem.“

Už jsem si málem chtěla tajně čichnout k podpaží, než mi došlo, že si ze mě dělá šoufky. „To bylo fakt vtipný.“

„Ty taky na všechno skočíš.“

„Chtěl jsi mi něco říct o tom vejci?“

„Ach,“ řekl Luc a bezděčně se podrbal na spánku. „Nuže, Peter se setkal s tou ruskou vévodkyní a vzniklo mezi nimi určité pouto. Z toho, co jsem pochopil, tak čistě platonické, ale Peter jí prokázal jakousi laskavost. Chtěla se mu odvděčit, a tak nechala vyrobit tohle vejce a navrch přidala ještě ten rubín.“

„Koukám, že mít přátele se vyplatí,“ usoudila jsem a pak promluvila vážnějším tónem: „Když už jsi zmínil jméno Peter, máme nějakou náhradu za našeho bývalého kolegu? Pohnulo se to nějak?“ Peter Spencer byl vyobcován z Domu za to, že ho zradil a tajně se spřáhl se Celinou. Pomáhal jí při vydírání a jejích snahách o posílení protikožoměneckých nálad mezi upíry a proticadoganské nálady mezi lidmi.

Luc schválně dělal, že smetává ze skleněné vitrínky smítko prachu. „Na tohle ještě neuzrál čas, Ochránkyně. Probereme to jindy.“

Kývla jsem, Lucova reakce mě příliš nepřekvapila. Když se dověděl o Peterově zradě, praštil do stolu v operačním středisku tak, že do něj udělal díru. Ta byla mezitím zacelena, ale stůl ještě nedostal novou dýhu, takže ta skvrna připomínala podraz, který na nás Peter zosnoval. Nebylo divu, že Luc nikterak nepospíchal, aby na jeho místo dosadil někoho jiného.

Chtěla jsem něco dodat, nějaká slova útěchy, nebo prostě jen říct: „Je mi to líto,“ ale nestihla jsem to, protože někdo zaklepal na dveře z chodby.

„Příprava na našeho hosta,“ řekl Luc, když dveře otevřel nějaký muž v bílé kuchařské zástěře. Zdvořile se usmál na mě i na Luca, pak ustoupil a udělal místo druhé kuchařce, ženě v bílém, která do pokoje přivezla vozík na kolečkách.

Byl obložen podnosy se stříbrnými poklopy.

Byl to pokojový servis.

„Jakého hosta?“ zeptala jsem se, zatímco žena s profesionalitou hotelového personálu začala odklápět poklopy a skládat je na sebe.

Pod nimi byla přímo hostina: krekry, různé sýry, všechny možné druhy ovoce od šťavnatých lesních plodů po proužky vyzrálého žlutého manga a svěže zelená kolečka kiwi; maličké párečky, propíchané párátky. Bodlo mě to jako nůž: přesně tyhle zbožňovala Mallory. Jenže jsme to mezi sebou stále neurovnaly a vzpomínka na ni mě bolela. Prozatím jsem se tedy soustředila na ten hodokvas na kolečkách a na tácek s malými kousky pečiva kolem růžového dipu se zrnky máku.

„Tím hostem je Gabriel Keene,“ pravil Luc. „Navštíví nás, aby si pohovořil s naším Mistrem.“

Tiše jsem odfrkla. „Předpokládám, že tento týden mě tedy zaangažujete do kožoměneckého pletichaření?“

„Překvapuješ mě, Ochránkyně.“

Do obýváku se vrátil Ethan v černých formálních kalhotách a bílé košili na knoflíčky, ovšem bez kravaty. Poslední knoflík nechal rozepnutý, sako tentokrát vynechal. Luc a já jsme byli pořád ještě ve cvičebním, takže dneska to vypadalo na neformální jednání.

„Do pletichaření tě zatahujeme jen výjimečně,“ řekl Ethan a kývl na ženu, která sem přivezla vozík. „Děkuji ti, Alicio. Vyřiď kuchaři mou pochvalu.“

Alicia se usmála a sebrala naskládané poklopy. Otočila se a opustila místnost. Muž, který jí přidržel dveře, se usmál na rozloučenou, také vyšel ven a zavřel za sebou.

„Do pletichaření mě zatahujete při každé možné příležitosti.“

„Má pravdu, můj pane.“

Ethan si pomlaskl. „Kapitán mých stráží, a paktuje se s mou Ochránkyní. Ach, jak jsou vrtkaví.“

„Mám na srdci jen tvé dobro, můj pane.“

Tentokrát si Ethan odfrkl. „Uvidíme. Na každý pád se přesvědčíme, čemu je věrný Gabriel.“

Prohlédl si podnosy, vzal láhev vody, odšrouboval víčko a napil se.

„Tomuhle říkám pohoštění,“ řekla jsem.

Kývl. „Považoval jsem za slušnost nabídnout Gabrielovi nějaké občerstvení. Taky jsem myslel na tebe. S plným břichem se možná budeš lépe soustředit.“

Musela jsem mu dát za pravdu. Jídlo jsem zbožňovala a můj upíří metabolismus jel nonstop, což mi rozhodně na chuti neubíralo, spíš naopak. „Mějme na paměti, Sullivane, že tě mám ráda jen pro tvé uzené, a jedině pro tvé uzené, nic víc.“

Vyprskl smíchy. „Bod pro tebe, Ochránkyně.“

Zazubila jsem se na něj a nabídla si z tácku plátek sýra. Byl hutný, zemité chuti, ale měl ten zvláštní chuťový ocas jako většina labužnických sýrů. „Takže,“ spustila jsem poté, co jsem si posloužila ještě několikrát, „co vede Gabriela k návštěvě našeho Domu?“

„Vzpomínáš si, jak si chtěl promluvit o jistých bezpečnostních opatřeních během jejich sjezdu?“

Kývla jsem. Gabriel se o tom zmínil, když jsme se před týdnem potkali.

„Vypadá to, že to bezpečnostní opatření jsi ty.“

Zbledla jsem. „Já jsem bezpečnostní opatření? Co to má znamenat?“

Ethan se ještě jednou napil a zašrouboval víčko. „To znamená, milá Ochránkyně, že tě předhodíme lvům.“

KAPITOLA 3

HRA NA SCHOVÁVANOU

„Zapůjčil jsem tě Gabrielovi, víš,“ dodal jen tak mimochodem.

Jenom jsem zamrkala. „Pardon? Zdálo se mi, jako bys říkal, že jsi mě zapůjčil Gabrielovi?“

„No páni,“ ozval se hlas na prahu, „mám já to ale štěstí, když dostanu do zástavy Ochránkyni.“ Těmito slovy se uvedl Gabriel Keene, apex Severoamerické centrální smečky kožoměnců. Stál klidně ve dveřích Ethanova apartmá, ruku držel stále na klice a dovnitř se kolem něj vlévalo světlo z chodby.

Potom vešel a zavřel za sebou. „Tvůj sekundant mě poslal nahoru. Řekl jsem mu, že představování není nutné.“

„Gabrieli,“ řekl Ethan, vykročil k němu a natáhl ruku. Gabriel s ní potřásl, a když se pohnul, jeho těžké černé vysoké boty cvakaly o podlahu.

Byl to zajímavý kontrast: Ethan – blond, vysoký a štíhlý, v nažehlené košili a kalhotách; Gabriel – rozcuchané hnědé vlasy, široká ramena a oblečený v džínech a černém triku. Ethan nebyl žádný třasořitka, ale Gabriel byl prostě od pohledu chlap, veškerá jeho kožoměnecká energie jako by vysávala z místnosti vzduch. Napadlo mě, že jeho těhotná manželka Tonya je šťastná žena.

Když on a Ethan konečně skončili s tím chlapským potřásáním rukama, otočil se Gabriel ke mně. „V jakém kurzu se momentálně pohybuje pronájem Ochránkyň?“

„Klid,“ řekli Luc a Ethan současně.

Po Gabrielově tváři se mihl úsměv. Obrátila jsem oči v sloup.

„Pamatuješ si na Luca, kapitána mých stráží?“ řekl Ethan a ukázal na Luca. „A samozřejmě Merit?“

Gabriel kývl na jednoho po druhém.

„Nabídni si,“ řekl Ethan a ukázal k pojízdnému stolku s jídlem.

Gabriel zavrtěl hlavou a ukázal na jednu z čalouněných pohovek. „Můžu se posadit?“

Ethan laskavě kývl a posadil se vedle Gabriela. Luc následoval. Vzala jsem si krekr a taky jsem si sedla, jenže na rozdíl od nich do tureckého sedu na zem.

„Mám právě po tréninku,“ řekla jsem Gabrielovi s omluvným úsměvem a ukázala na prázdnou židli, nebo spíš trůn po Ludvíkovi XIV., vedle Luca. „Raději bych se vyhnula kázání o ničení starožitností.“

„Moje Ochránkyně totiž momentálně frčí na sýru a uhlohydrátech,“ řekl Ethan přátelsky Gabrielovi. „Jestli můžu poradit, tak ji ignoruj.“

„Tohle s radostí přenechám tobě. Možná bychom se mohli konečně dostat k jádru věci?“

„S radostí.“

Gabriel se zamračil a přehodil pravý kotník přes levé koleno. „Asi by bylo nejlepší, kdybychom to vzali hned od začátku. Kožoměnci jsou nezávislá skupina. Nemyslím tím, že žijeme samotářsky – právě naopak. Dáváme však přednost životu stranou od společnosti lidí. Upíři o nás rádi smýšlejí jako o nějakých zálesácích, harleyářích, vyznavačích rock’n’rollu a milovnících Jacka Danielse.“

Ačkoli jsem takové přívlastky už slyšela, jediní kožoměnci, které jsem znala kromě Gabriela – Jeff Christopher, počítačový génius a jeden ze zaměstnanců mého dědečka, a také chicagská rodina Breckenridgeových, snobů a zazobanců – byli pravý opak. Na druhou stranu se nás Breckenridgeovi snažili vydírat…

Gabriel pokrčil rameny a jeho hlas trochu změkl. „Takový popis není úplně od věci. Z pohledu temperamentu to znamená, že členové smečky jsou celkově lhostejní k lidem, jakož i k ostatním nadpřirozeným. Nezajímá je politikaření.“

„A co je tedy zajímá?“ zeptal se Luc.

„Rodina,“ řekl Gabriel. „Jejich rodiny, jejich děti, jednota smeček. Jsou loajální, a jako takoví se budou řídit rozhodnutím smečky. Díky takovému přístupu však mohou být, řekněme, tak trochu izolovaní.“

Ethan si olízl rty, jako by se připravoval nakousnout nepříjemné téma. „Něco se proslýchá o tom, že se smečky chtějí vrátit domů do Aurory.“

Aurora byla domovem předků, o němž se Ethan už jednou zmínil. Bylo to odlehlé město kdesi v aljašské divočině. Jestli jsem to správně pochopila, kožoměnci se tam uchylovali, když se potřebovali uklidit pryč od lidských machinací. Bylo to také útočiště, kde se mohli ukrýt, zmizet, když se situace zvrtne… nebo když se upíři dostanou do potíží. Místo, kam se kolektivně odebrali, když jim život začal šlapat na paty.

Byla jsem upírkou necelé tři měsíce. Dramatických okolností bylo někdy opravdu nad hlavu, a tak jsem chápala touhu před tím vším utéct, jenže z představy, že nás tu nechají napospas osudu, jsem dvakrát nadšená nebyla.

Gabrielovi bylo nutno přičíst k dobru, že se nekroutil pod Ethanovým dotěrným pohledem. Místností však začala protékat nízká vlna magie jako tiché vrčení, nepříjemné, jízlivé. Chtělo se mi zatřepat rameny a zbavit se toho protivného svrbění, ale ovládla jsem se. A taky jsem navázala telepatické spojení s Ethanem a v duchu ho varovala.

Začíná se vztekat, řekla jsem mu. Musíš na něj polehoučku.

Rád zkusím, co vydrží, odpověděl mi Ethan. Taková odpověď mě překvapila – Ethan byl jindy velmi zdrženlivý stratég.

A taky jsem si až doteď myslela, že jenom on může spustit naše telepatické spojení. Teď jsem však zjistila, že mé pokusy doposud prostě jen ignoroval.

„Mým záměrem je svolat smečky a konečné rozhodnutí pak bude záležet na jednotlivých vůdcích. Když všechno proběhne hladce, sejdeme se a rozhodneme, zda setrvat mezi lidmi, nebo se vrátit do lesů. A jestli se smečka rozhodne, že půjdeme,“ dodal Gabriel významně, „pak půjdeme.“

„Proč zrovna teď?“ zeptal se Ethan.

„Víme, že čarodějové začínají mít vidění, začínají probublávat věštby. Prorokují válku. Blížící se boje.“

Ethan kývl. Podobné proroctví jsme slyšeli od Catchera.

„Slyšeli jste o tajných hnutích?“

Ethan se naklonil. „Jakých tajných hnutích?“

Gabriel se zatvářil jako posel špatných zpráv. „O skupinách zaměřených proti upírům. Jsou to lidé přesvědčení o tom, že když upíři vylezli z doupat, je to první náznak blížící se apokalypsy nebo druhé americké občanské války.“

Ethan ztichl.

„O tom jsme neslyšeli,“ vmísil se do hovoru Luc. „Žádné šuškání, ani slůvkem.“

„Jak jsem řekl, je to zatím utajované hnutí. Slyšeli jsme o setkání na východě Tennessee, ale zdá se, že je to zatím jen na venkově, šíří se to ústně, ručně vyráběnými letáky a tak dál. Dřív nebo později ale přejdou k elektronické podobě. Až se to stane, raději bychom u toho nebyli.“

Ethan si poposedl, ale nejprve si vyměnil významný pohled s Lucem. Dovtípila jsem se, že asi v duchu komunikují o nějaké strategii, jak se dostat k informacím o antivampýřích skupinách.

„Jistě chápeš, že mě váš případný odchod znepokojuje,“ řekl Ethan. „Vezmeme-li v úvahu váš počet, vaše schopnosti, moc… pokud zmizíte zpátky do divočiny, necháte nás tu.“

Ethan nevyřkl to slovo „samotné“, i když viselo ve vzduchu. Samotné proti vlně lidí a jejich názoru, který – pokud tedy měl Gabriel pravdu s těmi tajnými projevy nespokojenosti – se už pomalu začíná obracet proti nám.

Gabriel zavrtěl hlavou. „A co se s námi stane, když zůstaneme? Chápu tvé obavy…“

Ethan zvedl ruku a zarazil ho. „Neuraz se, Gabrieli, ale ty opravdu nechápeš mé obavy.“

To spustilo další vlnu adrenalinu, tentokrát od Ethana. Napětí rostlo jako kolektivní břímě nevraživosti, přetrvávající celé roky mezi těmito dvěma muži a lidmi, které se snažili chránit.

Gabriel vstal a přešel na konec pokoje. Opřel se o protější zeď, nechal si mezi sebou a námi prostor a pak k nám zvedl oči.

„Svým způsobem máte štěstí, že si lidé myslí, že upírům rozumějí. Možná věřili, že jste jen mýtus, ale zároveň věřili, že pochopili vaši biologii. Lidi se buď touží stát jedněmi z vás, nebo vás touží vyhubit. Ale co my? Na nás by se dívali jako na zvířata. Pokusné králíky.“

I když mi Catcher kdysi řekl, že Jeff by se o sebe uměl sám postarat, najednou jsem pocítila zuřivou touhu jít za ním a obejmout ho, říct mu, že mu nic nehrozí.

„Jestli zůstaneme,“ pokračoval Gabriel a díval se do podlahy, „pak je nevyhnutelné, že buď sami prozradíme svou existenci, nebo nás někdo odhalí. A to, co by následovalo, by nebyl žádný med.“

Tíha jeho slov zůstala viset v nastalém tichu.

„V tom případě,“ řekl Ethan po chvíli, „by bylo možná načase, abychom se na sebe navzájem začali dívat otevřeně, bez nereálných očekávání.“

„Nejsem si jistý, jestli se dá začít znovu a bez předsudků,“ namítl Gabriel. „Na to máme příliš mnoho zkušeností z minulosti.“

V Ethanových očích se mihlo zklamání a mě zabolelo u srdce. V tu chvíli jsem zavětřila příležitost a okamžitě se jí chopila. Vstala jsem, podívala se z jednoho na druhého a vypůjčila si od Ethana špetku jeho vynikajících řečnických dovedností.

„Myslím, že právě teď máme šanci,“ řekla jsem a pohlédla na Ethana. „Většina lidí, tedy alespoň v současné době, považuje upíry za něco bezva. Možná že se časem zase objeví animozita, ale prozatím jsme v bezpečí.“

Pak jsem se otočila ke Gabrielovi: „Jestli se vám povede svolat to shromáždění, budete jednat, ne? Rozhodovat co dál?“ Odkýval to a já pokračovala. „V tom případě máte na to rozhodnutí čas. Máte tu výsadu, že můžete udávat kurz, ne jen reagovat na vzniklou krizi, kdy se jako jediný možný způsob, jak ochránit vaše lidi, jeví útěk.“

Na chvíli jsem se odmlčela a přemýšlela, co říct dál. Když mě nic smysluplného nenapadalo, řekla jsem prostě pravdu: „Ani jednomu z vás tohle rozhodování nezávidím. Jsem mezi upíry jen krátce, takže nemám vaše zkušenosti z minulosti. Možná je ale čas udělat změnu?“ pohlédla jsem na Gabriela. „Svolejte je. Promluvte si s nimi o Auroře. Ale popřemýšlejte i o tom, že byste od nich mohl žádat něco víc. Něco víc, než dávali předtím.“

Pohlédla jsem na Ethana, který zamyšleně naklonil hlavu – řekla bych, že uznale – a pohlédl opět na mě. „Upíři jsou dobře propojení,“ připomněla jsem mu. „Když tu kožoměnci zůstanou a budou nuceni odhalit svou existenci, jak můžeme přispět my? Jak můžeme pomoci? Když se pro nás obětují, jak můžeme zajistit, že v tom nezůstanou sami?“

Chtěla jsem ještě pokračovat, ale zjistila jsem, že jsem vlastně už řekla všechno, a tak jsem zavřela pusu. Teď už to bude záležet na nich.

Následovalo další dlouhé ticho, až nakonec Gabriel kývl. „Možná si dám něco k snědku,“ řekl a šel k pojízdnému servírovacímu stolku.

Tímto jednoduchým gestem napětí povolilo.

Mrkla jsem na Ethana a neodpustila si vítězoslavný úsměv jedním koutkem úst. Jenom zakoulel očima, ale vstal a šel ke mně.

„Působivé,“ zašeptal.

„Normálka jako vždycky.“

Kývl hlavou k apexovi, který se momentálně zabýval nepřeberným množstvím sýrů, mas a krekrů. „Koukám, že máte stejnou zálibu.“

„Není jediný, kdo dokáže ocenit můj pozitivní vztah k jídlu. Chci tím říct, že by ses měl zamyslet nad tím, jak jsem si tě hezky vycvičila.“

Pochybovačně povytáhl obočí a tím absolutně nejsarkastičtějším tónem řekl: „Jak prosím?“

Luc se uchechtl ze svého křesla, kde seděl s bradou v dlani, sledoval nás a bavil se. „Ach, já to pochopil, Ochránkyně. Můj pane, bez urážky, ale já žasnu, jaké jsi na tuto schůzku připravil pohoštění.“

Ethan maličko zbledl.

Což jsem považovala za další malý triumf.

Když jsme se já a Gabriel dostatečně popásli na cadoganském občerstvení, sesedli jsme se opět všichni v obývací části. Já jediná jsem si sedla opět do tureckého sedu na zem, zatímco Ethan, Luc a Gabriel obsadili křesla a pohovku.

„Když jsme tedy probrali naši filozofii,“ spustil Ethan, „jak vám můžeme pomoci při vyjednávání?“

Gabriel si strčil do pusy kousek klobásky. „Ze všeho nejdřív se sejdeme zítra večer my, vůdci amerických smeček.“ Pobaveně se na mě podíval. „A dostaneš body navíc, kotě, když budeš umět vyjmenovat vůdce ostatních smeček.“

„Měla bys to znát z Kánonu,“ vložil se do toho Ethan. Zvrátila jsem oči ke stropu, ale přistoupila jsem na roli poslušné žákyně… a děkovala bohu, že jsem si opravdu přečetla v příručce onu kapitolu, věnující se nadpřirozené populaci (7. kapitola: O nadpřirozených bytostech).

„No, hm, Jason Maguire, Atlantická sloučená. Robin Swift, Západní.“ Zavřela jsem oči a snažila se v hlavě listovat stránkami Kánonu a najít poslední jméno. „Velká severozápadní… eee…“

„Nápověda,“ pravil Luc. „Jmenuje se napůl jako komiksový tygr a napůl jako fotbalista.“

Rozsvítilo se mi. „Tony Marino, Velká severozápadní.“

Gabe kývl. „Výborně. Mimochodem, účelem tohoto setkání bude ujistit se, že alfové spolupracují. Smečky se budou chovat podle svého alfy. Nechci, aby mi Robin, Jason a Tony hned na prvním setkání všechno odsouhlasili, ale potřebuju, aby se shodli, že je správné přetlumočit tuto otázku ostatním ve smečce.“ Poposedl dopředu, opřel se lokty o kolena, ruce spojil před sebou. „Potřebuju, aby přistoupili na alternativu, že do konce týdne projde náš status quo zásadní změnou, ať takovou, či onakou.“

„A čekáš, že by mohli odmítnout hromadné setkání všech smeček?“

Gabriel se zamračil, vzal do ruky malý talířek a začal se v něm přehrabovat. „Nečekám, že by z toho Jason nebo Robin dělali nějakou vědu,“ řekl, „ale Tony, to už je něco jiného. Centrální sídlo Velké severozápadní je v Auroře, a Tony snadno propadá panice. A taky rád poroučí. Jestli si myslí, že existuje důvod, proč se vrátit domů, tak se nás tam bude snažit dostat, a hlavně bez hromadného setkání.“ Pokrčil rameny. „My alfové se nepodřizujeme diktátu shora, ani nesledujeme vlastní prospěch. Jediné, o co nám jde, je dobro smečky; dá se říct, že zastupujeme kolektivní mínění. No zkrátka až to zjistíme, tak to zjistíme. Dám ti adresu naší schůzky. Až se tam dostaneš, najdi Bernu. Neboj, nedá se přehlédnout.“

Ethan chápavě přikývl. „A po té úvodní schůzce?“

„Když všechno půjde hladce, shromáždění se sejde v pátek.“

Teď bylo úterý. „A stačí tři dny na to,“ přemýšlela jsem nahlas, „aby se členové všech smeček dostali do Chicaga?“

„Nebudou to úplně všichni, jen ti aktivní. Někteří tady už jsou, jiní čekají na instrukce. Ty znáš Breckenridgeovy – a jejich životní styl. Jsou velmi připoutáni ke zdejší půdě. Většina z nás má spíš kočovnou náturu.“

„Kde se všichni sejdete?“ zeptal se Ethan.

„Vybrali jsme místo v ukrajinské čtvrti – někteří z nás mají v téhle čtvrti vazby, které pocházejí ještě z naší Staré země.“ Pokrčil rameny: „Je to diskrétnější, než kdybychom si pronajali společenský sál v Hyattu.“

Ethan kývl. „A jakou roli sehrajeme my? Minule jsi říkal, že si chceš promluvit o bezpečnostních opatřeních. Týkalo se to vašeho hromadného sjezdu, úvodní schůzky, nebo obojího?“

Gabe mávl slanou sušenkou. „Obojího. A já mám opravdu na mysli tebe i Merit. Oba jste schopní a něco umíte. Můžete nám nabídnout něco extra.“

Něco zubatého, napadlo mě, nebo něco se samurajskou ocelí?

„Připomenete jim, proč se setkáváme,“ řekl Gabriel, jako by odpověděl na mou nevyřčenou otázku. „Připomenete jim, co je v sázce a proč jsem je žádal, aby sem do Chicaga vážili cestu až z Aurory, z Charlestonu a z Bronxu. Připomenete jim, jaké následky bude mít naše případné přesídlení a opuštění upířích a lidských problémů. A mimo jiné,“ dodal a vrhl na mě žertovný pohled, „ty máš styky s jedním z mých oblíbených členů smečky. Ty a Jeff Christopher jste kamarádi, jestli se nepletu?“

Tváře se mi rozhořely červení. Jeff byl můj kamarád, to ano, ale taky po mně dost nepokrytě jel. A co víc – prokázal upírům laskavost, když nám pomohl odhalit Petera jako sabotéra, který se tajně spolčil s Celinou a kterého jsme měli přímo ve zdech Cadoganského Domu.

„Jeff je skvělý kamarád,“ souhlasila jsem.

„Velmi nám pomohl s vyřešením hrozby ze strany Breckenridgeových,“ dodal Ethan.

Gabriel kývl. „Jeff je dobrý chlap, a tvůj dědeček, Merit, s ním udělal terno. Jeff je na správném místě a nezaplétá se do politických konfliktů mezi upíry a kožoměnci. Nejsem si ale jistý, jestli zrovna on je obrazem většiny. Budu upřímný, Ethane. Myslím si, že pravděpodobnost, že se rozhodnou vrátit domů, je hodně vysoká – šedesát, možná sedmdesát procent. A jestli se takto rozhodnou, podřídím se většině. Mým úkolem je přispět do diskuze, nechat je dospět k takovému závěru, který bude pro smečku nejlepší, ať už bude jakýkoli.“

„Rozumím,“ řekl Ethan tiše. „Cením si tvé upřímnosti a taky toho, že vůbec předneseš tuto otázku před smečkou.“ Bylo však jasně vidět, že by nejraději řekl něco úplně jiného a že má na jazyku peprnější slova pro to, kdyby se kožoměnci nakonec rozhodli nesprávně.

Gabriel se díval na Ethana. „Vím, že máte ochranku a že by to určitě zvládla taky. Zdá se mi však vstřícnější a osobnější, kdybyste u toho mohli být vy dva. Přítomnost samotného Mistra by byla jasným gestem, že upíři jsou ochotni naslouchat, nejen odsuzovat. A to je důležité.“

Ethan chvíli nechal ta vážná slova viset ve vzduchu. „Očekáváš v tomto okamžiku nějaké projevy násilí?“

Zřejmě se ptal proto, že kožoměnci, stejně jako čarodějové, měli nějakou schopnost předpovídat budoucnost.

„Upřímně řečeno by mě to nepřekvapilo. Kožoměnci v sobě potlačují emoce, někteří mají jasnou představu o tom, zda by se měli vypravit na dlouhé prázdniny, nebo přetrpět léto v Chicagu, protože upíři dělají brajgl. To samozřejmě jen tlumočím, co jsem slyšel.“ Sušším tónem už to Gabriel říct nemohl.

„Nemám proti takové účasti námitky,“ řekl Ethan. „Ale jelikož ji v podstatě žádáme, aby se vystavila riziku kvůli těm, kteří ji možná nakonec nechají ve štychu, myslím, že bychom měli nechat Merit, aby se rozhodla sama, zda do toho půjde, nebo ne.“ Pohlédl na mě. Ten šok na mně asi byl hodně poznat, protože tázavě povytáhl obočí a zeptal se: „Merit?“

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala. Ne z té otázky – vždyť jsem přísahala na svou čest, že budu spolu s ostatními chránit Cadoganský Dům, a tohle zcela jasně spadalo do mých povinností. Zaskočilo mě to, že do mě vložil tolik důvěry a vůbec se mě na to zeptal.

„Samozřejmě,“ řekla jsem, sklouzla pohledem ke Gabrielovi a kývla na znamení, že jsme dohodnuti.

Pomalu vydechl a odložil svůj talířek na skříňku se zabudovaným tácem, stojící mezi ním a Ethanem. „Ještě něco,“ řekl. „V rámci pravidel nasazení jsem nucen žádat, abyste nepodnikali nic, dokud nebudete vyzváni. Myslím, že výhody převažují nad riziky, ale jestli před našimi smečkami provedete nějaký nežádoucí krok vůči kožoměncům, už nebudeme teoretizovat o válce. Ocitneme se přímo v ní.“

„Bereme na vědomí,“ řekl Ethan po chvíli.

S tímto Gabriel vstal a pohlédl nejdřív na Ethana, pak na mě: „Vím, že tohle nepatří k věcem, v nichž se běžně angažujete. Vážím si vaší pomoci, i když jednáte v podstatě v zájmu upírů.“ Směrem k Lucovi řekl: „Předpokládám, že budeš chtít nějaké materiály předem.“

Luc kývl a světlé kudrny kolem obličeje mu poskočily. „To bych uvítal.“

„Ujednáno. Jakmile se dohodneme, pošleme vám přesnou lokaci a také mapy interiérů, kdybyste chtěli znát protokol, východy, cokoli. A buďte tak hodní, žádný Armani. Na tohle obecenstvo to neplatí.“

„Žádný Armani,“ souhlasil Ethan.

„Potom vám sdělím adresu naší úvodní schůzky, a jinak na viděnou zítra večer.“ Sjel oříškovýma očima ke mně. „Co takhle kůže, kotě?“

„Určitě najde něco vhodného,“ poznamenal Ethan ponurým hlasem a podal mu ruku. „Kontakt na mě máš. Budeme čekat na detaily.“

Šli ke dveřím – vůdce upírů a vůdce kožoměnců, a v rukou měli osud tisíců dalších. Potřásli si na rozloučenou, a když Ethan otevřel dveře, Helen – naše cadoganská náhradní matka – už čekala na chodbě, zřejmě připravena doprovodit Gabriela dolů. Ethan jí určitě telepaticky zadal instrukce.

Ethan zavřel dveře, zamířil přímo k servírovacímu stolku a otevřel karton od Blood4You.

„A to se o upírech říká, že ze všeho dělají drama,“ pronesl Luc.

Ethan vyprázdnil karton krve na jeden zátah a zmačkal ho. Když se na nás opět podíval, v jeho jinak zelených očích probleskovaly zbytky stříbra. Maličko se u toho rozrušil a mě by docela zajímalo, jestli za to mohla krev, nebo jestli ho naopak ta krev vrátila zpátky z plného upířího modu.

Luc si taky vzal ze stolku krabičku krve a strčil do ní brčko na jedno použití. „To byl dobrej proslov, Ochránkyně.“

Pokrčila jsem rameny. „Jsem Meritová. Řečnění nám jde, když je potřeba.“

„Povedlo se to,“ souhlasil Ethan.

Zkřížila jsem ruce na prsou, naklonila hlavu a zeptala se Ethana: „Bude to opravdu taková ztráta, jestli odejdou? Chci říct, že jsme zatím vždycky nějak přežili i bez jejich pomoci, tak proč na tom tolik záleží? I kdyby došlo k nejhoršímu a Celině se podařilo vyprovokovat nějakou interní válku mezi upíry, nebo i kdyby se proti nám obrátili lidi? Co by se změnilo, kdyby odešli?“

„Upíři jsou predátoři,“ řekl Ethan. „Lidi jsou tak na pomezí predátora a kořisti. Jenže kožoměnci jsou něco jako potomci samotné země. Mají sílu, která by zahanbila i Catchera. Z nás vychází magie, čarodějové tu magii umějí využít, usměrnit, podrobit své vůli. Jenže kožoměnci jsou přímo ztělesněním magie. Jsou součástí všeho, co je kolem nich. Když se stáhnou, ztratíme to napojení na svět, na zemi, na Chicago, všichni tím utrpíme. Ztratíme jejich sílu. A taky nám budou chybět, co se počtu týče. Ztratíme potenciální spojence, kteří by pomohli nám, a – jak jsi správně poukázala – kterým bychom potom na oplátku mohli pomoci zase my.“

„Jestli nás v tom zase nechají,“ řekl Luc tiše, „důsledky mohou být ještě horší. Teď už nebudeme bojovat jen s armádou francouzských venkovanů s mušketami a tu a tam s bajonety.“

„Tak už přestaňte hořekovat,“ řekl Ethan po chvíli. „Ta jejich úvodní schůzka je zítra v noci. Objevíme se tam, ukážeme, co v nás je, a třeba se toho i víc dovíme o kožoměncích. Nic jiného teď dělat nemůžeme.“ Pohlédl na mě. „Trochu si dělám obavy o tvé schopnosti v zápase, kdyby na to došlo. Pořád jsi mě ještě v souboji neporazila.“

„Katy ale ovládá mistrně,“ řekl Luc, vzal si svou krabičku s krví a usadil se zpátky na pohovku. „Aspoň z poloviny je schopná.“

„Byla bych raději, kdybych zvládala obojí,“ řekla jsem mezi sousty párečku. Byl výborný – šťavnatý, neošizený, plný masa.

„To přijde,“ řekl Ethan tónem plným klidu a sebedůvěry. „S ohledem na tvou rozkouskovanou proměnu v upíra musíme být trpěliví. Tedy minimálně do zítřejšího večera.“

„Možná ten velký den přijde už zítra,“ řekla jsem a doufala, že nebudu muset čekat moc dlouho. A když už přišla řeč na problémy, které si žádaly rozřešení…

„A když už jsme tady, mohl bys mi něco říct o Rudé gardě?“

Ethan i Luc trhli hlavou tak prudce a zatvářili se tak vylekaně, jako bych navrhla upíří genocidu.

Ethan se posadil na pohovku a zakroužil rameny, jako by najednou nemohl vydržet napětí, které se v nich nastřádalo. „Jak ses dověděla o Rudé gardě?“

Vytáhla jsem ukrojený růžek z bločku čedaru, strčila ho do pusy a snažila se při tom působit nonšalantně. „V knihovně jsem narazila na pár zmínek v několika historických knihách.“

Když Ethan vrhl tázavý pohled na Luca, vykoktal odpověď.

„Informujeme tě o všem, co v danou chvíli potřebuješ vědět, Ochránkyně,“ řekl Luc a podíval se na Ethana s povytaženým obočím, jako by čekal na svolení, že může pokračovat. „A tohle teď vědět nepotřebuješ.“

Pochopila jsem, že je to nějaký axiom, který Luc cituje z filmu, který jsem zřejmě neviděla. Ethan na mě civěl s neurčitým výrazem. Došlo mi, že se o Rudé gardě bavit nechce. Tušila jsem, že bude mít s tou organizací a jejím účelem problém, ale čekala jsem jízlivé poznámky, ne mlčení. Možná jsem ho skutečně šokovala tak, že ztratil řeč. Vzhledem k jeho obvyklé zálibě v proslovech to byl úctyhodný výkon.

„Dobře,“ řekla jsem a vstala. „Jestli jsme tedy pro dnešek skončili, tak se poroučím.“ Podívala jsem se na Ethana. „My dva se brzo uvidíme v bojovém sále.“

Přikývl. „Můžeš jít.“

„Doprovodím tě ke schodům,“ řekl Luc a vyskočil z pohovky. K Ethanovi dodal: „Musím se sejít s jednou slečnou kvůli… jedné slečně .“

„To spadá do věcí, které já nepotřebuju vědět,“ dodal Ethan lehkovážně a pak na něj jen mávl. „Tak běž.“

Než mě Luc doprovodil ke dveřím, ještě si rychle napíchl párátkem klobásku a sýr. Když jsme byli na chodbě, za zavřenými dveřmi, Luc to konečně vyklopil.

„Rudá garda je upíří verze policejního orgánu úřadu pro vnitřní záležitosti,“ řekl. „Jen se trochu změnil zřizovatel. Nejdřív vznikla jako stráž původních členů francouzské rady, ale udržela se i později. Teď mají spíš funkci dohlížitelů, což je činí dost kontroverzními.“

Zamířili jsme ke schodům a sešli dolů do druhého patra. „A proto o nich Ethan nechce mluvit?“

„Ochránkyně, připadá ti snad Ethan Sullivan jako typ, který si rád nechá šťourat do svých kompetencí?“

„No to k němu fakt moc nejde,“ souhlasila jsem. Přesně z toho důvodu jsem se zdráhala dát Noahovi odpověď. Ne proto, že bych si myslela, že dohlížet na Mistry by byl špatný nápad – zvláště v případě Celiny – ale bylo mi jasné, že takové věci Ethana dráždí.

Zastavili jsme se před vchodem do mé nejoblíbenější místnosti v celém Cadoganském Domě: do knihovny.

Luc loupl očima po dveřích, pak po mně. „Jdeš shánět další nežádoucí informace?“

„Kdybych vás dva trochu nešponovala, Lucu, umřeli byste nudou.“

Pobaveně zakroutil hlavou, ale pak se otočil a vyrazil rovnou zpátky ke schodům… a rovnou ke dveřím Lindsey. „S jednou slečnou kvůli jedné slečně?“ volala jsem za ním.

Udělal na mě výmluvné gesto. To mám za to, že provokuju upíra.

Žal je hnusná emoce. Jedna kamarádka mi kdysi řekla, že konec vztahu tolik bolí, protože je to, jako by zemřel sen. Mrtvá budoucnost, kterou jste si v duchu malovali se svou láskou, se svým blízkým, dítětem nebo kamarádem. Bolest z takové ztráty je intenzivní, téměř hmatatelná. Člověk si musí srovnat v hlavě, že budoucnost bude prostě jiná, možná i někde jinde, s jinými lidmi, a že bude dělat jiné věci, než které si původně představoval.

V mém případě jsem si byla nucena představovat budoucnost bez své nejlepší kamarádky – bez Mallory.

Řekly jsme si bolavé věci, které mezi nás postavily zeď. Od té doby jsme spolu sice mluvily, ale ta propast byla stále citelná. Nepřekonatelná bariéra, tedy alespoň prozatím.

Tohle je snad ta nejhorší možná forma roztržky: když osoba, kterou jste měli rádi, bydlí v té samé ulici, v tomtéž domě na druhém konci města, a stejně je pro vás nedostupná.

Nenašla jsem v sobě odvahu jí zavolat. Nezdálo se to správné – jako by ten hovor mohl narušit mlčenlivost, o níž jsme uzavřely nevyslovenou dohodu.

To mě dvě hodiny před východem slunce – neboli dvě hodiny předtím, než mě slunce pošle do sladkého bezvědomí (nebo hůř, když si nedám pozor) – dohnalo do auta a zamířila jsem z Hyde Parku na sever do Wicker Parku, čtvrti, kde bydlela Mallory.

Zapřisáhla jsem se, že kolem našeho starého hnědého kamenného domku nepojedu; to se i mně zdálo už jako stalking. Nehledě na to, že kdybych viděla rozsvícená světla, míhání televize, stíny lidí, kteří před ní sedí – cítila bych se ještě mnohem hůř. Neuměla jsem se srovnat s tím, že její život jde prostě normálně dál. Možná to ode mě bylo úzkoprsé, ale zdálo se mi spravedlivé, aby to bylo těžké i pro ni. Přece měla taky truchlit, ne?

A tak jsem se raději držela na silnici, vedoucí podél jezera. Projela jsem kolem sjezdu mířícího k ní, jezero jsem měla po pravé straně, a potom jsem vypnula rádio a stáhla okénko. Pokračovala jsem dál, až jsem sjela ze silnice ke krajnici.

Zaparkovala jsem, vystoupila z auta, opřela se o ně a zírala na vodu. Mezi mnou, Wicker Parkem a Cadoganským Domem byl tolik žádaný prostor. Spustila jsem obranné štíty, které jsem si vytvořila, a nechala se prostoupit zvuky a vůněmi tří milionů lidí, nemluvě o upírech, kožoměncích, vílách a vodních nymfách.

A v tom ruchu a pocitu, že plavu v oceánu, jsem se ráda na chvíli ztratila, našla tu prázdnotu, anonymitu, kterou jsem potřebovala.

Stála jsem tam a dívala se na vodu, dokud jsem nebyla připravena vrátit se domů.

Když jsem se vrátila, v Domě se pořád svítilo a upíři se ještě nestihli uložit ke spánku před východem slunce. Před Domem stáli tiše a nehybně najatí fae, střežící bránu. Když jsem je míjela, jeden z nich na mě kývl. Prošla jsem bránou a dál na rozlehlé cadoganské pozemky. Pak jsem se zastavila a sledovala oblohu. Byla pořád inkoustová, tmavomodrá, do černa. Do rozbřesku zbývala ještě chvilka.

V duši jsem teď po návratu měla větší klid, ale nebyla jsem připravená vrátit se dovnitř. Místo toho jsem se vydala po trávníku kolem Domu na zadní dvůr, který byl pro upíry, odkázané na život v noci, něco jako hřiště: byl tady gril, bazén, fontána a kolem pečlivě udržovaná zahrada. Teď tu nebyla ani noha, upíři už byli bezpečně uvnitř a někteří možná spali.

Šla jsem k bazénku ve tvaru ledviny, klekla si a konečky prstů čeřila vodní hladinu.

Slyšela jsem za sebou tiché kroky, ale nevzhlédla jsem.

„Dneska je pěkná noc,“ řekl.

„Ano, to je.“ Otřepala jsem vodu z prstů a vstala. Na druhé straně bazénku stál Ethan v košili a kalhotách, ruce v kapsách, vlasy zastrčené za uši, pod rozhalenkou vykukoval zlatý cadoganský medailon.

„Byla jsi venku?“

Kývla jsem. „Na chvilku. Potřebovala jsem si vyčistit hlavu.“

Zkoumavě se na mě zadíval. „Kožoměnci?“

Došlo mi, že se ptá na důvod, proč jsem potřebovala být chvíli sama. „Čarodějky,“ opravila jsem ho.

„Aha,“ řekl a sklopil oči do vody. „Mallory?“

„Jo, Mallory.“ Věděl, že jsme se pohádaly. Jenže asi nevěděl, že důvod, proč jsme se nepohodly, byl právě on, tedy částečně.

Ethan založil ruce na prsou. „Přeměna je pro přátele velkou zkouškou. Pro ty, které máme rádi.“

„Jo, to teda rozhodně jo,“ souhlasila jsem a raději změnila téma. „Co tady děláš ty? Kožoměnci?“

„Jo,“ zašklebil se, ale možná to měl být pokus o úsměv. „Kožoměnci.“

„Možná že dělají správně,“ řekla jsem „Myslím, když se stěhujou do lesů a starají se jen sami o sebe.“

„Zastáváš tudíž teorii, že když s někým přerušíš kontakt, nemůže ti ublížit?“

To byla velmi moudrá myšlenka od čtyři sta let starého upíra, který obvykle působil dojmem, že o lidských emocích nemá ani páru. „Jo, tak nějak.“

Když se na mě podíval tentokrát, měl v očích smutek. „Nechci se dočkat toho, že začneš být chladná, Merit.“

„Když si nechceš nechat ubližovat, není to totéž jako stát se chladnou.“

„Zpočátku ne,“ řekl. Šel k nízké cihlové zídce, kterou byl bazének obehnaný. Opřel se o ni, zkřížil kotníky, paže na prsou. A pak se podíval na mě a oči mu ve světlech bazénku svítily jako oči kočky.

„Teď, když je tvá přeměna konečně dokonalá, dej si pozor: bezcitnost je plíživá. Lidé se dokážou smířit se smrtí; možná si ji nepřejí, ale umějí uznat, že lidské tělo nevyhnutelně podléhá zkáze. Upíři však mají možnost nesmrtelnosti. Pořád jen myslí na to, jak si ji uchovat, a často zapomínají na ty stránky života, které jsou mezi proměnou a osikovým kůlem.“

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi přímo zázračná ukázka upíří síly, ale dokázala sis uchovat i lidskou stránku a záleží ti na těch, kteří patřili do tvého starého života. Zůstaň taková,“ řekl. „Buď taková, jaká jsi.“

„Přestaň se mnou flirtovat, Sullivane,“ řekla jsem suše, ale myslela jsem to vážně. Ethan mě už tak dost přitahoval, když byl kousavý; na Ethana-lichotníka jsem absolutně nebyla připravená.

„Myslím to naprosto upřímně,“ řekl Ethan a vztyčil dva prsty. „Čestné slovo.“

Pochybovačně jsem odfrkla a podívala se na oblohu. Země se dál točila kolem své osy a nočním indigem začalo pomalu pronikat světlo.

„Měli bychom jít dovnitř,“ navrhla jsem. „Teda pokud nechceš otestovat svou alergii na slunce.“

„Radši ne,“ řekl Ethan se zdviženou rukou a vstal. Šla jsem vedle něj přes dvůr, na prostornou cihlovou terasu ze zadní strany Domu a pak ke dveřím.

Tam chtěl Ethan vzít za kliku, ale zarazil se.

Tázavě jsem na něj pohlédla.

„Nejsem tvůj otec, víš?“

Chvíli mi trvalo, než jsem našla slova. „Co prosím?“

„Jsem schopný složit ti poklonu a myslet to úplně vážně.“

Otevřela jsem pusu a chtěla mu to vrátit, ale vtom mi došlo, že trefil hřebík na hlavičku. Specialitou mého otce bylo někomu pochlebovat, jen aby ho získal na svou stranu a donutil ho dělat to, co on chce. Musela jsem Ethanovi přičíst k dobru, že vystihl ten rozdíl.

„V tom případě děkuji,“ řekla jsem a pousmála se.

Vlídně přikývl. „Není zač. Uvidíme se večer.“

„Dobrou noc, Sullivane.“

„Dobrou noc, Ochránkyně.“

KAPITOLA 4

CO SE STANE V CHICAGU… ZŮSTANE V CHICAGU^3

Najednou jsem se probrala a napřímila se na posteli v Cadoganském Domě, uprostřed hromady knih o amerických kožoměncích. Odhrnula jsem z čela dlouhou ofinu a zjistila, že jsem usnula uprostřed četby. Tohle byla ta zrada na životě mezi západem a východem slunce: když slunce začalo šplhat vzhůru, padla jsem jako podťatá, a když padl soumrak, procitla jsem, jako když do mě střelí.

„Vítej  do života upírů,“ zamumlala jsem nahlas pozdrav, kterým mě kdysi počastoval bývalý kamarád – tedy bývalý přítel. Srovnala jsem knihy na posteli na hromádky, vstala jsem a protáhla se. Než jsem usnula jako dřevo, stihla jsem se alespoň převléknout do pyžama, a jak jsem se teď protahovala s rukama nad hlavou, vyhrnulo se mi tílko LICENSE TO ILL. Bylo oranžové, takže k modrým boxerkám s logem Cubs se moc nehodilo, ale naštěstí to nikdo nemohl vidět. Jestli mají nezadaní nějakou výhodu, tak je to spaní v hnusných, pohodlných hadrech.

A já nezadaná rozhodně byla.

Už vlastně docela dlouho, když nepočítám těch pár týdnů, strávených „skorochozením“ s Morganem. Právo na mě si vydobyl tím, že vyzval Ethana před polovinou Cadoganského Domu, a taky před Noahem a Scottem Greyem. Následovalo několik nepovedených schůzek, a bohužel ta nerozhodná jsem byla já, zatímco Morgan měl o mně jasno hned od začátku. Já to prostě tak necítila a Morgan byl přesvědčený, že za tím – fyzicky i jinak – vězí můj vztah k Ethanovi. Nutno přiznat, že mi Ethan ležel v hlavě víc, než mi bylo příjemné, ale nazvat naši vrtkavou interakci „vztahem“ bylo totéž jako jít si s kolegy po práci zahrát softball a říkat tomu „zápas Cubs“. Pálkami se švihá, ale není to totéž.

Hezky protažená jsem se podívala na budík. Byla půlka června, takže dny se už prodlužovaly a doba, kdy jsem byla při smyslech, se smrskávala. Po letním slunovratu se to zase pomalu otočí. Teď mě nevyhnutelně čekal trénink s Ethanem, takže jsem na podlahu položila nejdřív stohy knih, po nichž následovaly mé nohy.

Od té doby, co jsem trénovala s Ethanem, jsem kašlala na ranní sprchu, ale rovnou jsem si oblékla sportovní podprsenku a jogínské kalhoty a pak na sebe hodila přiléhavé cadoganské tričko. Kručelo mi v břiše, a tak jsem si před tréninkem chtěla zajít na snídani, a přijít tam polonahá by asi nebylo to pravé.

Oblečená, obutá, s katanou v ruce jsem vyšla po schodech do třetího patra, kde měla pokoj Lindsey. Chodily jsme na jídlo spolu a do jejího pokoje jsem často zavítala i po pracovní době. Takový televizní brak mi šel po noci plné napínavého nadpřirozena docela k duhu. „Oblbováky“ zkrátka hrály pozitivní roli i v upířím životě.

Když jsem dorazila na místo, Lindsey stála v otevřených dveřích s mobilem  u ucha. Jelikož mezi místní stráží zastávala funkci telepatky, předpokládala jsem, že o mém příchodu věděla předem. Na rozdíl ode mě byla oblečená v černém cadoganském kostýmu, dlouhé blond vlasy stažené v týlu do hladkého nízkého culíku. Zakývala na mě prstem a zašla zpátky do pokoje.

„Zlato, musím končit. Mám tu kámošku na snídani. Pak ti zavolám. A nezapomeň na ty kalhoty, co se mi tak líběj. Ne, ty latexový. Fajn. Pusu. Ahoj.“ Položila to, a když se na mě podívala – přesněji řečeno na můj zděšený výraz – usmála se od ucha k uchu.

Nezmohla jsem se na jediné slovo. Takže já se odstěhuju od Carmichaelové a Bella z jejich doupěte lásky, a místo toho se ocitnu v latexovém ráji.

Dobrá, o Lindseyině flirtování s Connorem jsem věděla. Mezi cadoganskými upíry byl stejně jako já nováček. Ale slova jako „latex“ nepatřila k tomu, co jsem potřebovala slyšet hned zkraje večera.

„Nemůžu uvěřit, že máš s tímhle problém,“ řekla a zakoulela očima. Vklouzla do střízlivých černých lodiček a telefon strčila do kapsy u saka.

„Já… já s tím nemám problém. Hurá, Lindsey,“ pronesla jsem stroze, ale aspoň jsem zapumpovala pěstí, i když ochablou rukou.

Když byla obutá, dala ruce v bok a povytáhla jedno blonďaté obočí. „Právě jsem našla lásku svého dlouhého, nesmrtelného života, a ty na to řekneš jen ‚Hurá, Lindsey‘? To si říkáš kámoška?“

„Lásku svého života? Connora? Víš to jistě?“ Tohle už ze mě vyšlo prakticky jako pípání.

Začala si hryzat ret jako zaláskovaná puberťačka a položila si ruku na srdce. „Vím to na beton.“

Chvíli jsme tam mlčky stály. „Hurá, Lindsey,“ řekla jsem znovu, jelikož víc jsem ze sebe nevydolovala.

Vzdychla a obrátila oči v sloup. „No jo, no jo. Tak nedělám prasečinky s tím novým sexáčem. Mluvila jsem s čistírnou.“

Odolala jsem a nezeptala se, jak chce vysvětlit ten „latex“, až bude zase mluvit s čistírnou. Na druhou stranu to vlastně dávalo smysl.

„Díkybohu,“ řekla jsem. „Připomněla jsi mi Mallory s Catcherem.“

Vystrkala mě ze dveří a zavřela za námi. Vydaly jsme se do cadoganské jídelny v prvním patře. „Bylo to opravdu tak zlý? Vždyť Bell je frajer, ne? Myslím fakt F-F-F-RAJER.“

„Jsi z toho začala koktat, ne?“

„Jo. Absolutně k sežrání.“

„A víš, kdo je ještě frajer?“ zeptala jsem se jí.

„Hlavně neříkej jméno ‚Luc‘.“

„Ach! Můj bože!“ řekla jsem a s předstíraným překvapením si dala ruku na srdce. „Ty jsi snad telepatka!“

Otráveně zamručela, jako ostatně pokaždé, když jsem zmínila jméno chlapa, do kterého by měla být správně blázen. Ne že bych se do toho chtěla motat, ale slušelo by jim to spolu.

A pak na mě vytáhla těžký kalibr.

„Ráda s tebou proberu Luca,“ řekla, když jsme sešly dvě křídla schodů na hlavní patro, „když ty si budeš ochotná promluvit o svém plánu sbalit druhého nejhezčího blonďatého upíra v tohle Domě.“

„A první má být jako Luc?“

Lindsey dotčeně odfrkla a zatahala se za svůj blonďatý culík. „A co já?“

„No, máš to dobře promyšlené, ale já nemám v plánu balit nikoho.“ Šly jsme dlouhou hlavní chodbou do zadní části Domu, kde se nacházela zdejší jídelna jako ze staré školy. Dřevěné stoly a židle s opěradly z vodorovných příček, plechový samoobslužný pult. Nikde žádný tavený sýr ani sladké pečivo v celofánu.

„M-hm,“ řekla Lindsey a šla se obsloužit první. Postavila se do fronty za asi tucet upírů, oblečených svorně do cadoganské černé. Jídelna jich byla plná; šli se posilnit před večerní prací v Domě nebo před nocí strávenou ve Větrném městě. Cadoganský Dům byl něco jako firemní městečko, takže někteří upíři byli zaměstnáni přímo v budově Domu – jako třeba stráže – zatímco jiní vyjížděli za prací do centra Chicaga a část výplaty odváděli zpět do Domu. (Ti ubytovaní přímo v Domě dostávali odměnu za své členství v Domě, takže práce už teoreticky nebyla nutná, ale upíři se s radostí přičinili.)

Z tří set osmnácti upírů (jelikož jsme přišli o Petera a Amber) bydlela v Domě asi jen třetina. Zbytek bydlel jinde, ale po složení přísahy Ethanovi a jeho zubatému bratrstvu zachovávali věrnost.

Lindsey a já jsme pomalu postupovaly vpřed, strkaly jsme tácy po ocelovém pultu a cestou jsme si nabíraly jídlo a pití. Protože jsem předchozí den absolvovala zápas a za pár minut mě čekal další, nechtěla jsem to přehnat, ale pár základních věcí jsem nesměla vynechat: pintu krevní skupiny nula, dávku proteinů (kterou jsem dnes pojistila párečky a karbanátky) a taky pořádnou porci uhlohydrátů. Z nahřívací pánve jsem sebrala pár sušenek a vyrovnala si je na tác, pak jsem vzala ještě ubrousek a stříbrný příbor a následovala Lindsey ke stolu.

Posadily jsme se vedle Katherine a Margot. Na tyhle dvě upírky jsem jednou narazila v Lindseyině pokoji, když se jedla pizza a koukalo se na reality show. Jak jsme se k nim blížily, usmály se, posunuly tácy a udělaly nám místo.

„Ochránkyně,“ řekla Margot a zastrčila loknu lesklých krátkých vlasů za ucho. Byla to dokonalá kráska. Krátké tmavé mikádo, přes čelo ofinu, která končila na straně špičkou, a podlouhlé, medové oči, které by stejně tak sedly svůdné tygřici. „Máš dneska večer trénink?“

„Už je to tak,“ pravila jsem, vklouzla do židle a strčila si do pusy sušenku. „Ale co by to bylo za den v Cadoganském Domě, kdyby mě Sullivan aspoň jednou neztrapnil?“

Lindsey kývla. „Poslední dobou je to fakt nějak pravidlem.“

„Smutná pravda,“ přitakala jsem.

„Myslela jsi to vážně s tím grilováním?“ zajímala se Katherine, dlouhé vlasy jí padaly přes ramena, jeden horní pramen přichycený malou sponkou. Kat byla hezká jakýmsi staromódním způsobem – velké oči, svěží dívčí tvář z jiné doby. Narodila se v Kansas City za časů, kdy bylo město plné ohrad s dobytkem. Její bratr Thomas byl rovněž členem Domu.

„Vážně jak osikovej kůl. Často slyším volání po stmelovacím večírku,“ řekla jsem a dloubla Lindsey loktem. Odfrkla a upila ze sklenice pomerančového džusu.

„Jen pro tvou informaci,“ řekla, „pro žádný stmelovací večírek nejsem.“

Všechny jsme se zarazily a civěly na ni. Margot naklonila hlavu na stranu. „To proto, že jsi dala Connorovi kopačky, nebo že se provalí, že spolu chodíte?“

„Prosím, ať jsou to kopačky,“ mumlala jsem, „ať jsou to kopačky.“

Tentokrát šťouchla loktem ona mě. „My už spolu nechodíme. On je prostě moc…“

„Mladý?“ řekly jsme všechny tři současně.

„Někdy přemýšlím,“ řekla, „jak by život vypadal, kdybych kolem sebe neměla chumel otravnejch upírek.“

Margot na Lindsey vyplázla jazyk.

„Strašně bys po nás tesknila,“ připomněla jsem jí. „A co teprve po Lucovi.“

Ztichla.

„Na tohle nebudu odpovídat,“ vypadlo z ní po chvíli.

Margot, Katherine a já jsme se na sebe zakřenily; tohle nám jako odpověď úplně stačilo.

Ethan už byl v bojovém sále a měl na sobě kalhoty gi a bílou halenu přepásanou purpurovou šerpou. Byl naboso uprostřed tatami, v ruce katanu a bil se s neviditelným sokem. Vrazil meč za sebe, otočil se a zase jej stáhl, přetočil nahoru, švihl jím nad hlavou. Když se meč dostal zase dolů, Ethan provedl motýlí kop, s nohama rovnoběžně se zemí. Hned za nohama následoval meč jako smrtící tečka. Pohyboval se rychlostí blesku, takže v prostředku sálu obloženého dřevem, který byl plný starodávných zbraní, vypadal jako bílá mlha, protínaná blyštivou ocelí.

Ethan Sullivan byl prostě pastva pro oko.

Ještě dvě nebo tři minuty bojoval sám, pak se zastavil na kolenou, katanu zvednutou před sebou.

Svlékla jsem si cadoganské tričko a zůstala na kraji žíněnek.

Zvedl ke mně zelené oči a chvíli jsme se na sebe jen dívali.

Ethan zavrtěl hlavou. Vstal a vykročil ke mně. „Máš obecenstvo, Ochránkyně,“ řekl káravě, jako bych ho snad chtěla povalit na zem a znásilnit. Zafuněla jsem. Už jednou jsem mu řekla ne, a udělám to klidně znovu.

To však neznamenalo, že jsem byla z diváků nadšená. Koukla jsem na balkon. Nebylo to tak hrozné – posedal si tam jen asi tucet upírů, ovšem pořád to bylo asi o tucet víc, než jsem potřebovala. „Úžasný,“ zamumlala jsem. Začala jsem vytahovat katanu z pochvy, ale on zavrtěl hlavou.

„Tohle nebude nutné. Meč nebudeš potřebovat.“

Zasunula jsem ho zpátky a nechápala. Měli jsme navázat tam, kde jsem skončila s Catcherem. Opravdu jsem potřebovala vypilovat techniku práce s mečem, a tak jsem předpokládala, že se budeme věnovat tomuhle. Teď jsem čekala, co má za lubem.

Ethan zasunul meč, položil ho na žíněnku a podal mi ruku. Když jsem mu podala pouzdro, udělal totéž i s mým mečem. Pak vstal a s hlavou na stranu pokynul komusi za mnou. „Když budeš tak laskavý, Lucu.“

Vůbec jsem tady Luca nezaregistrovala, a tak jsem se otočila a chtěla ho pozdravit, ale nestihla jsem to, protože v tu ránu zhasla světla – doslova. Sál se ponořil do černočerné tmy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvojí kousnutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.