U hrochů

Daniel Leo Vopustil

Copyright

Autor: Daniel Leo Vopustil

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-134-9 (ePub)

978-80-7512-135-6 (mobipocket)

978-80-7512-136-3 (pdf)

Představení našich hrdinů

Z říše hroší

Tomík

Ahoj, já jsem Tomík. Máma říká, že jsem občas trochu neposlušný, ale moc jí nevěřím. Když jsem u lidí, baví mě nejvíc tělocvik a plavání. Jo, a trochu přírodopis. Tak čus, uvidíme se v našich příbězích.

Maruška

Maruška je hroší mamka. Je naprosto klidná a všechny maléry dokáže řešit s úžasnou noblesou a grácií sobě vlastní. Je také velkou obdivovatelkou umění.

Slávek

Pruďas s otevřeným srdcem. Všechno se snaží vyřešit hned a ani radši nechtějte vědět jak. Na druhou stranu pro pomoc druhému je ochotný udělat cokoliv.

Z říše ptačí

Lojzička

Má trochu problém s orientací při létání a občas se ztratí, ale Klárčin taťka Jarda ji má moc rád a taky je chráněna celou ptačí letkou jako její jediný dámský člen.

Culík

Není moc dobrý letec, ale je výborný kamarád. Hlavně má rád Klárku a nehne se od ní.

Leo

Sice je trošku drzý, ale jinak je velmi obětavým členem ptačí letky. Má senza nápady a je s ním legrace.

Hezoun

Na první pohled fešák, což také umí náležitě dát najevo. Kde jen může, tam se ukazuje a předvádí.

Jožin

Jožin je super letec. Dokáže uletět každou vzdálenost, a to velmi rychle. Také se umí se pro každého obětovat.

Z říše lidí

Klárka

Klárka je bezva holka. Vždy je rozesmátá a plná nápadů. Úplně všichni ji mají rádi, protože je to takové střeštiprdlo, které úplně všem rozumí a nemá problém klábosit s hrošími kámoši od samého začátku.

Tereza

Přišla ke hrochům, když byla studentkou žurnalistiky. Je to takový anděl strážný. Všechny kámoše od hrochů už několikrát vytáhla z velkého průšvihu.

Jarda

Klárčin taťka, který zpočátku nevěřil v příběhy hrochů, ale posléze byl schopen pro ně udělat cokoli.

Usnou-li hroši,

i ve spánku jim to sluší…

Zabouchej na vrata;

jeden, dva nebo pět

opeřenců je tu hned,

ti probudí je natotata.

Usnou-li i ptáci neposední,

nepropadej panice,

ze židle se rychle zvedni

a zakřič co nejvíce

na Terku, Jardu a Klárku,

ti dokáží je vzbudit v mžiku.

Usnou-li ti tři též,

zle je, co teď?

Nezoufej a věř,

neváhej, na polici sáhni hned.

Vezmi knihu, otoč tento list,

probudíš je, tím si buď jist.

Vítáme tě

Hroší příběh

„Vstávej, táto! Vstávej, je ráno, musíme už vyrazit.“

Spí Jarda či bdí? Ale ne, opravdu se něco děje. To cloumání je patrné a zřetelné. Je to Klárka, jeho dcerka. Marně se snaží vzpomenout si, kam mají společně dnes vyrazit a co vlastně večer slíbil. Již probuzený si vzpomíná, že slíbil výlet a dobrodružství pro tento den. Jen a jen pro ně dva. Ale teď ho absolutně nenapadá, kam vyrazit nebo co podniknout. Jen tak mezi zuby prohodí:

„ZOO?“

„Ano, ano, hurá!“ zakřičí Klárka a hodí po něm polštářem, až mu jedno pírko přistane v puse.

Trochu nazlobeně ho vyplivne a okřikne ji:

„Mazej do koupelny se umýt, jinak se tě žirafa lekne a přibydou jí z toho další hnědé fleky.“

Klárka si sice něco mumlá pro sebe, ale jde. Jarda začíná pochybovat o tom, zda to byl dobrý nápad, jít do ZOO, ale budiž, je hezky a procházka za zvířátky může být příjemná. Nepochybně je to plus u jeho dcerky a taky tam už nebyl věky.

Vyrážejí autem, protože je to mnohem pohodlnější, než se kodrcat tramvají a autobusem. Je fakt, že musel dlouho odolávat škemrání o jiný druh dopravy.

„Dobrodružství bude víc než dost,“ odolal nakonec Klárčinu naléhání.

Poklidně společně procházejí kolem zvířat v ZOO. Údivy, otevřená pusa a nadšené dětské oči ho utvrdily, že se rozhodl správně. Na kousek cesty se k nim připojila mladá maminka, také s dcerou. Obě však byly tak upovídané, že i Klárka se rozhodla od nich odpojit a Jarda to uvítal s blaženým pocitem vnitřního uspokojení.

„Není nad to být pouze s ní, je to přece náš den,“ povídá si v duchu pro sebe.

Kolem poledne si kupují v místním stánku hamburger a kolu, jejich oblíbený nápoj. Jardu napadlo sníst si svačinku u pavilonu hrochů a přestávku tak strávit v jejich společnosti. V tomto rozpoložení dorážejí oba k nim. Hroši jsou tři. Táta, máma a malý hrošík. Jardu okamžitě zaujala hroší mamka Maruška, její zadeček a kypré tvary. Připomínala mu bohyni z dávných obrazů, kde podobné křivky byly u žen obdivovány a vyhledávány snad všemi muži. Dočetli se také, že samec se jmenuje Slávek. Jarda se nediví, že se Slávkovi Maruška líbí a že je do ní celý blázen. Své myšlenky si samozřejmě nechává pro sebe a utajuje je před Klárkou.

„Co by si asi o tátovi pomyslela.“

Klárku naopak okamžitě zaujal malý Tomík. Malý se zdá jenom ve srovnání s rodiči. V porovnání s lidmi je spíš jako ta pořádná skála, co mají za chalupou. Ne tak vysoká, ale hezky břichatá. Na první pohled bylo zřejmé, že Tomík a Klárka si padli do oka vzájemně, protože k ní ihned přispěchal a otevřel tu svou pusu tak, že Jarda začal myslet na nejhorší. Později pochopil. Byl to milý úsměv na přivítanou.

Usedají vedle pavilonu a dobře vidí na všechny tři hrochy. Tomík je stále co nejblíže Klárce. Vtom Jarda zaslechne:

„Ty mi rozumíš viď?“

Celý zkoprnělý si ani nevšiml, že mu kečup padá na triko.

„On promluvil,“ říká si pro sebe celý v transu.

„Ano, rozumím,“ odvětí v úplném klidu Klárka.

„Tak Klárka mu rozumí, já mu rozumím,“ říká si Jarda a při tom jdou na něj mdloby a mrákoty.

„Já jsem Tomík a rozumím lidské řeči, ale nikdo nerozumí mně, až ty. To je senza, popovídat si s někým, jako jsi ty.“

„Klárka. Říkají mi Klárka a jsem tu s tátou. Moc se mi líbíš, Tomíku.“

Jarda sedí opodál a ani nedutá. Je celý vzrušený a rozklepaný. Tak se zaposlouchal do tohoto neuvěřitelného a zázračného rozhovoru a příběhu. Je na sebe pyšný, že je obdarován možností si poslechnout povídání Klárky a Tomíka.

„Klárko, povím ti něco o nás hroších a budu šťastný, když to předáš ostatním lidem, aby nás pochopili.

Rodiče mých rodičů žili v cirkusu,“ začal Tomík své vyprávění. „Byli velice oblíbení a jejich cirkusové číslo bylo známé po celé zemi. Ale největší hroch všech hrochů byl můj pra pra praděda.

Žil v Africe a jmenoval se Zung. Dědovo stádo žilo podél řeky Tsonga ve východní části Afriky. Celá rodina měla asi třicet členů. Byli tam samí silní hroši a budili velký respekt u místních obyvatel. Samozřejmě docházelo k různým šarvátkám a potyčkám.

Nejvíce se mezi sebou nesnášeli dva, a to dědův otec, statný hroch Lado a Lamur, náčelník místního kmene lidí. Oba byli velice urostlí, stateční a obdivovaní. Neustále si zkoušeli dokazovat, kdo je mocnější a silnější a oba dva chtěli mít nadvládu nad celou krajinou i řekou, která byla zdrojem obživy jak pro hrochy, tak pro lidi. Jednoho dne došlo zase k velkému boji mezi hrochem a náčelníkem. Lamur skočil do vody a ozbrojen pouze kopím se snažil přeprat dědova tátu Lada. Došlo k velkému boji pod vodou. Lamurovi se povedlo zapíchnout kopí do Ladova břicha, z něhož se začala řinout krev. Vtom statný hroch otevřel svou ohromnou pusu, napíchl Lamura na jeden ostrý zub a jazykem ho vyhodil na břeh.

Boj skončil. Lidé si odnesli zraněného náčelníka domů a ten později na následky poranění zemřel. Smrt náčelníka rozzlobila celý kmen. Náčelníkův syn se rozhodl uspořádat velikou výpravu na rodinu hrochů s cílem zbavit se nenáviděných zvířat jednou provždy. V táboře lidí začal velký výcvik. Vedl jej Azda, syn zemřelého náčelníka. Hněv lidí se stupňoval s přibývajícím výcvikem a připraveností k boji. Stále zde bylo mnoho lidí, kteří mohli předat své bohaté zkušenosti z bojů s hrochy mladým válečníkům. I od těchto starců získával Azda vědomosti pro neodvratně se blížící boj.

V táboře hrochů se dozvěděli o plánované výpravě lidí a také začali s přípravou. Zraněný a oslabený Lado předal vedení v boji právě Zungovi, mému dědovi. Bylo mu v té době dvacet let. To je nejlepší věk u nás hrochů. Byl to silný a mimořádně nadaný hroch. Stále přemýšlel, jak lidi přelstít tak, aby nikdo z jeho kamarádů nebyl zraněn nebo zabit v boji s lidmi.

Nastal den „D“ a válečníci se shromáždili na březích řeky.

Lidé vykřikovali různá hesla, aby zastrašili hrochy ještě před bojem. Na druhé straně řeky hroši jen znuděně zívali, tak jak to my umíme, a dělali, že se jich to netýká. Při tom ukazovali lidem ohromné zuby a jasně tím říkali:

„Pojďte, pojďte, my se vás vůbec nebojíme!“

V čele jedné armády stál můj děda a v čele druhé zase Azda, mladý náčelník lidí. Jejich pohledy se setkaly. Nemuseli ani promluvit a bylo zřetelně cítit jejich odhodlání k vítězství. Bylo zde však něco, co ostatním chybělo. Byla to jiskérka pochybností v jejich očích, pochybností o důvodu a smyslu boje.

Zcela na jiném místě, brzy ráno v ten samý den, dochází k ohromné bouři. Bouře se rozpoutala asi 20 kilometrů od místa bojiště proti proudu řeky Tsonga pod horou Naděje. Úder hromu probudil po dlouhém spánku trvajícím pět set let afrického čaroděje Umana. Stařec byl ještě unaven, neboť měl v plánu spát o dvě stě let déle. Vychází ze svého úkrytu a je mrzutý a naštvaný. Nikdo a nic mu nesmí stát v cestě. Jeho příchodem končí v mžiku bouře a slunce teplem zalije africkou přírodu. I přes velkou vzdálenost slyší čaroděj řev válečných stran. Podiví se, co se děje v jindy tak klidných místech. Zlepšuje se mu nálada, usmívá se, až se nakonec rozchechtá na celé kolo. Jeho smích je tak zvučný a silný, že přehluší i řev bojovníků. Rázem dochází k úplnému tichu po celém toku řeky. Starý čaroděj pochopil, proč došlo k jeho mimořádnému probuzení a ihned jednal. To proto, aby mohl opět ulehnout ke svému plánovanému spánku.

V podobě větru přilétá k velitelům bojových stran a šeptá jim:

„Z hrocha na člověka a z člověka na hrocha měním vás dva na den a noc!“

Poté odletí zpět do své chýše pod horou Nadějí.

Oba dva proměnění velitelé zůstali stát jako sloupy. Hroch v těle člověka mezi lidmi a náčelník lidí v těle hrocha v čele velkého stáda hrochů. Boj skončil. Ani jeden z nich nechtěl bojovat proti svým kamarádům. Všichni válečníci v poklidu odešli do svých domovů.

Ráno začíná hroší den. Procházka k řece, potápění, koupání, plavání a tulení se k sobě. My hroši máme ze všeho nejraději osobní kontakt, takže se musíme co nejčastěji dotýkat. Malí hroši si neustále hrají a ze všeho nejraději se máchají v bahně. I náčelník lidí Azda si prožívá svůj hroší den. Leží ve vodě a přemýšlí o lidech. Co asi dělají? Doufá a věří, že nikdo z lidí nenaruší nádhernou atmosféru tohoto slunečného dne. Malý hrošík ho prosí o drbání na břiše a za uchem. Tak jako doma šimrá svého synka, i tady s radostí drbe ostrými zuby malého hrošíka a oba se u toho nádherně chechtají. Po celý den nikdo nenaruší hroší idylu, nikoho z hrochů nenapadne jít za lidmi a ubližovat jim a nikdo si ani nevzpomněl na včerejší přípravu bitvy.

Mého pradědu Zunga v těle člověka probouzejí ostré sluneční paprsky. Je sám. Všichni jsou už někde pryč. Vychází ze svého příbytku a ucítí jedinečnou vůni, jakou ještě nikdy předtím necítil. Je to vůně čerstvě upečeného chleba. U snídaně všichni hovoří o včerejší připravované bitvě. Nikdo z lidí neřekl nic ošklivého proti hrochům. Naopak viděl Zung malého kluka, jak chová dřevěného hrošíka a hraje si s ním. Zalíbilo se mu chování lidí. Kopec úcty a lásky viděl během dne. Muže obstarávající potravu i ženy starající se o kluky a holky a připravující jídlo pro vyhladovělé muže. Společné hraní a dovádění, tolik podobné tomu, jež znal z vlastního domova. I večerní zpívání, hraní na různé nástroje a tanec obdivoval. Bylo to jako hroší společné zívání se zpěvem, které bývá nezbytnou součástí hrošího večera. Teď už Zung ví, že tanec není válečný, ale radostný a veselý.

Oba dva usínali plni lásky a odhodlání vše změnit a najít společnou cestu pro jejich rodiny. Oba děkovali čaroději za možnost poznat tolik vzdálený a dosud nenáviděný svět.

Druhý den nastala neuvěřitelná a nevídaná změna. Žádné boje, ale společné hraní a dovádění. Malý hroch vozí kluka na svém hřbetě a nikdo se tomu nediví. Ač si navzájem nerozumí, panuje od té doby mezi hrochy a lidmi krásné přátelství a úcta.

Díky lidem se hroši stali králi zvířat, protože byli nejmocnější. A lidi? Ostatní africké šelmy se neodvážily do tohoto místa ani podívat, neboť urostlí hroši budili veliký respekt a strach.

Klárko, proč lidé říkají, že už nejsme nejmocnější? Lev je prý králem zvířat. Proč už lidé nevěří v naše přátelství?“

„Věřím, já věřím. Jsi můj největší kamarád a mám tě moc ráda.“

Vtom se ozvalo hlasité zívnutí statného hrocha a malý hrošík se rozběhl za mámou a tátou.

Také Klárka a Jarda dojídají své jídlo a odcházejí domů. Míří rovnou k domovu. Už je nezajímá pavilon lvů ani dalších šelem. Jsou šťastni za tento příběh. Oba dva mlčí celou cestu. Před spaním se Klárka ptá:

„Táto, jsou hroši králi zvířat?“

„Ano jsou,“ bez rozmyšlení odpoví Jarda.

„To jsem ráda. Moc ráda.“

A táta zatím přemýšlí, jak probudit mocného čaroděje a proměnit toto přání ve skutečnost.

Tomíkův příběh

„Kdo to proboha zvoní takhle po ránu? Je půl sedmé. Ještě jsem v klidu mohl půlhodinku chrupčit zavrtaný v pelechu,“ lamentuje Jarda a pomalu se blíží ke dveřím.

„Dobrý den, je Klárka doma?“ ozval se ve dveřích malý kluk.

Aniž by něco řekl, už byl v předsíni a hází kabát na zem.

„Drzoun jeden,“ pomyslí si Jarda, ale cítí takový vnitřní neklid v celém těle, jako by toho kluka odněkud znal. Nechává ho v předsíni a jde vzbudit Klárku.

„Vstávej, slečinko,“ povídá již vesele. „Zaprvé musíš do školy a zadruhé máš v předsíni pánskou návštěvu. Tak šup, ať tě nevidí takhle v posteli.“

Zatímco se Klárka odchází umýt, Jarda stále přemýšlí, kdo jen ten kluk může být. Ne a ne si vzpomenout, ale to horko a ten příjemný pocit, to je něco úžasného. Pozve jej dál do kuchyně a jenom na něho zírá. Není schopný se ani na nic zeptat, jako by před ním seděl sám pánbůh nebo co. Ten jeho lišácký úsměv, černé vlasy a pihatý nos, přesně jako jeho nejlepší kamarád od dětství.

„Ale ten má přece dceru jako já a té už je kolem patnácti. Že by měl ještě syna a nic mi o něm neřekl? Blbost!“ říká si sám pro sebe.

No sláva! Přichází Klárka, takže je Jarda nechává o samotě a odchází za dveře. Je ale napnutý jako struna před prasknutím a ucho má nalepené na dveřích.

„Nazdar Tomíku, to je dost, že jsi přišel,“ řekla Klárka, jakmile vešla, jako by se nic nedělo. Dala tomu klukovi tátův šálek čaje, sobě nalila taky a začali spolu u snídaně hovořit, jako by byli staří kámoši. Jarda za dveřmi nevěří vlastním uším. Je z toho celý zkoprnělý.

„Kdo to sakra může být? Jak to, že toho kluka neznám? Přece znám všechny její kamarády,“ mumlá si pro sebe ve vedlejší místnosti. „Tomík, Tomík, co mi to jenom říká? Kde jsem to jméno už slyšel? To není možný, já se asi zblázním. To snad nemůže být pravda.“

„Je to pravda. Jsem to opravdu já,“ ozvalo se z kuchyně.

S Jardou to leknutí tak škublo, až se bouchl hlavou o dveře. Trochu se u toho zakymácel a především se ukrutánsky zastyděl.

„Táta zase poslouchá,“ zaslechl ještě skoro v mdlobách.

„Ahoj, už musíme jít,“ křikla Klárka a pak jen práskly dveře jako vždy. Kouká oknem za odcházejícími dětmi a bezmyšlenkovitě a zcela v transu jim odpovídá na pozdrav mávnutím ruky.

„Škoda, že tvůj táta nemůže jít s mým tátou na pivo. Myslím, že by se z nich stali opravdoví kámoši, jako jsme my dva,“ povídá Klárka cestou do školy.

„Třeba se jim to jednou splní. Přesně jako nám dvěma tenhle den,“ odvětil vesele Tomík. „Ale představa táty v hospodě je děsivá. Pochybuji o tom, že by to dopadlo dobře. Taťka je hrozný pruďas. Ještě by někoho mohl pokousat a možná i něco horšího.“

„To by byla náramná švanda, to by se mému tátovi líbilo. Připadal by si aspoň jednou jako náramný silák, kdyby měl takového udatného kamaráda za zády,“ odvětila Klárka.

Ve třídě paní učitelka představila nového žáka ostatním a nikomu to nebylo podezřelé. První dvě hodiny byla matematika a český jazyk, takže nic zábavného pro Klárku ani pro Tomíka, i když matematika Tomíka trochu zaujala.

Poté přišel přírodopis. To už bylo něco pro něj. Paní učitelka zjistila, že Fanda měl mít referát. Bohužel byl ale nemocný, takže se zeptala celé třídy, kdo by chtěl Fandu zastoupit. Okamžitě se přihlásil Tomík.

„Paní učitelko, připravil jsem si referát o nás hroších. Můžu ho třídě přednést?“

Klárce se podlomila kolena, protože tušila pohromu a strach z prozrazení, ale nemohla už nic dělat.

„Výborně, Tomíku. Sudokopytníky jsme sice ještě neprobírali, ale budiž,“ okamžitě souhlasila paní učitelka a v duchu si říkala:

„O nás hroších? Jak to jenom myslel? Copak je to nějaký hroch? To je opravdu divný žák, ten Tomík. Musím se v kabinetu podívat, odkud vlastně pochází. Má nějaké divné zvyky,“ říkala si pro sebe paní učitelka.

Tomík sebevědomě předstoupil před třídu.

„Dožíváme se, tedy pardon, hroši se dožívají až čtyřiceti let,“ spustil. Jsou to skvělá a úžasná zvířata. Jedí hlavně trávu a kořínky a moc rádi se mácháme v bahně a vodě. Ale to hlavně kvůli tomu, abychom si chladili naši kůži. Hroši žijí v Africe a jsou to králové zvířat.“

„Ha, ha, ha,“ ozvalo se zaburácení celé třídy.

„Vždyť on ani neví, že králem zvířat je lev. To je ale nemožný ťulpas!“ vykřikl kluk z první lavice.

Tomíka to však ani trochu nerozhodilo a pokračoval ve svém referátu:

„Statný hroch, jakým je můj táta…“

To už vyprskla smíchy i paní učitelka.

„…váží až tři tuny a když otevře tlamu, tak se do ní vejde i tady paní učitelka.“

„Tak to už přestává všechno, drzoune jeden. Sednout a žákovskou knížku sem.“

Tomík si jde sednout ke Klárce a ta jenom prohodí:

„Tušila jsem, že to nedopadne dobře.“

Do žákovské knížky paní učitelka napsala:

„Ruší při vyučování, svého otce přirovnává k hrochům a zesměšňuje svou třídní učitelku.“

A nahlas k tomu dodala:

„To nám sem poslali pěkného ptáčka. Musíme si tu na tebe dát pozor. První den a už takové problémy. Budu si muset asi promluvit s tvými rodiči.“

Po této poznámce se Klárka začala dusit smíchem. Pak už to nevydržela a musela vyprsknout. Na to paní učitelka oba dva rozsadila a Klárka to taky odnesla poznámkou:

„Dělá si legraci z paní učitelky.“

„První tři hodiny ve škole a hned dvě poznámky. Naštvaná paní učitelka. Tak ti nevím, jestli to byl dobrý nápad, objevit se tady v týdnu. Možná by byla lepší sobota, přeci jenom škola není ZOO,“ povídá Klárka o přestávce při svačině.

„Neboj, vše ještě napravíme a bude to dobré. Troufám si říci, že to bude moc dobré, ale musíš uznat, že švanda to teda byla, co?“

„Spíš nevím, jaký bude mít na tu švandu názor táta odpoledne a zrovna dobrý pocit z toho nemám,“ odvětila vzápětí Klárka.

Další hodiny vyučování již proběhly v úplném pořádku a ani při obědě nedošlo k žádnému maléru. Až na to, že když Tomík ukazoval klukům chytání jablka za letu přímo do pusy, zahlídl ho při tom školník a nechal ho vytřít celou chodbu. Klárka mu v tom samozřejmě pomohla a už se oba těšili do družiny. Dnes totiž měli hodinu plavání v bazénu. Tomík byl z toho tak nadšený, že pořád jenom zíval a zíval a skákal kolem Klárky. Ani paní družinářka to nenechala bez povšimnutí a Tomík to odnesl druhou poznámkou v jeden den. Tentokrát tam bylo napsáno:

„Chová se jako zvíře.“

Všechno musela zachránit až výhrůžka paní družinářky, že jestli se Tomík trochu nezklidní, tak nepůjde za trest do bazénu a bude muset na všechny čekat ve vestibulu.

S příchodem do bazénu již nikdo neměl šanci Tomíka zastavit a ten vmžiku skáče do bazénu jako pominutý. Dělá salta, kotrmelce a pořád při tom zívá. Plavčice ho pozoruje s otevřenou pusou.

„Je to člověk, ryba nebo snad ještě něco horšího?“ říká si. „Tohle jsem tady zatím nikdy neviděla. Ale proč zívá? Je ve vodě, řádí jako pominutý a ještě se u toho stačí nudit. On tu vodu chlemtá nebo co? Vždyť mu bude blbě a odnesu to já.“

„A ven, kluku divoká! Okamžitě ven nebo tě už do vody nepustím,“ zakřičela plavčice na celý bazén.

Až tento výkřik donutil Tomíka uklidnit se a vylézt z bazénu. Vypadalo to, jako by mu plavčice chtěla dát pár facek. Místo toho ale jenom dodala už klidnějším tónem:

„Po skončení hodiny chci vidět tvoji žákovskou. Něco ti tam ode mě přibyde. A že si to nedáš za rámeček, to si teda piš.“

Pak začala hodina. Jako vždy všichni uplavali pět bazénů. Tomík uplaval v pohodě deset bazénů a ještě si u toho popískával. Klárka se ho snažila brzdit, co mohla, ale nebylo to absolutně možné. Pak se začaly děti potápět a předháněly se, kdo dál. Je to jejich velice oblíbená hra. Jenže najednou to přišlo. Do vody skočil Tomík. Po osmém bazénu pod vodou, což představovalo asi pět minut, už to plavčice nevydržela a s výkřikem:

„Je to budoucí mistr světa! Je to mistr světa,“ se vrhla pro Tomíka pod vodu a vytáhla ho.

Potom ho dobrých deset minut objímala a stále jako v transu brblala:

„Mistr světa, olympijský vítěz. Mistr světa, já se z toho zblázním...“

Hned nato ukončila hodinu. Tomíkovi do žákovské knížky napsala toto:

„Máte nejtalentovanějšího kluka, jakého jsem kdy viděla. Moc toužím trénovat jej a připravit ho na olympiádu. Věřte, že to myslím vážně. Plavčice Jana.“

Za jejím podpisem ještě následoval její telefon a poznámka:

„Volejte kdykoliv, i v noci.“

Když potom všichni odcházeli z bazénu, stála plavčice před hlavním vchodem, dlouze se za nimi dívala a mávala jim plna dojetí, slz a touhy někoho z Tomíka vychovat. Děti se tomu upřímně smály, poněvadž věděly, že to samozřejmě nemůže být možné a měly z plavčice pěknou psinu.

„Normálně se mi zdálo, že se ti objevila kopýtka a ocásek během toho potápění,“ prohodila Klárka.

„To se ti přece vůbec nezdálo, to se opravdu stalo. Začínal jsem mít strach, že dojde k proměně mnohem dříve. Jak ale pro mě skočila do té vody, tak vše zmizelo a já si úplně oddychl,“ odpověděl Tomík.

To už byl ale také čas na návrat. Pomalu přijížděli tramvají k ZOO. Začalo se stmívat a nálada trochu poklesla. Oba si přáli další a další společné dny, ale zároveň věděli, že to opravdu nejde. U vchodu do ZOO už na Klárku čekal Jarda a měl připraveno něco veselého. Bohužel z něj ale nevypadlo ani ň.

„Čus,“ řekli si jenom a Tomík pokračoval ve své cestě již sám.

Klárka s taťkou pak nasedli do auta a již za tmy se pomalu blížili k domovu.

Zmizení

Tomík vesele probíhal připravenými prolézačkami a táta hroch na něj frkal vodu z jezírka, kde se pěkně povaloval. To samozřejmě Tomíka vždycky pořádně rozchechtá. Máma zatím oba spokojeně pozoruje, válí se při tom v písku a je nesmírně šťastná a pyšná na svoji rodinu. To jsou chvilky, které rodinka hrochů náramně zbožňuje. Návštěvníci ZOO jsou již dávno pryč a oni se mohou bezstarostně věnovat pouze sobě a svému dovádění. Začíná se stmívat. Několik pořádných kbelíků rozličné zeleniny dávno zmizelo ve velkých břichách tlustokožců a nastal čas jít na kutě. Všichni tři se k sobě přitulili jako vždy, tak, aby se co nejvíce dotýkali a v mžiku usnuli.

Ráno se táta probouzí a všimne si, že Tomík již není mezi nimi.

„To už se cachtá tak brzy ráno? Neposeda jeden,“ pomyslí si a opět usíná.

V tu chvíli se také probouzí Maruška. Ta samozřejmě jako každá maminka už tak bezstarostná není a jde se po Tomíkovi podívat.

„Vstávej, vstávej! Tomík zmizel,“ křičí na Slávka celá rozrušená.

„Jen klid a pěkně se přitul, když jsme sami. To už zase určitě zmizel za Klárkou. Vždyť víš, že je z té holky úplně paf.“

„Snad máš pravdu. Já mu to moc přeju a mrzí mě, že si ten lidský svět nemůžu taky prohlídnout zblízka jako Tomík. Určitě by to byla švanda i pro mě. Hezká jsem a zajímá mě, kolik těch lidských hubeňourů by se otočilo za tak krásnou fešandou v přiléhavých šatech, jaké bych si na tuty pořídila.“

„Zase si tolik nefandi,“ odvětil Slávek trochu naštvaně, ale v duchu si říkal:

„Musím uznat, že má trochu pravdu. Takovou kusandu jsem mezi těmi lidmi ještě neviděl, ale běda nějakému tomu dvojnožníkovi. Ten by to pěkně schytal, kdyby se mi na tu moji lásku lepil. To jí samozřejmě nemůžu říct, protože to by s ní nikdo potom nevydržel. Stačí, že na ni pořád vejrá ten s tím krmením. Kdyby nenosil jídlo, tak nevím, jestli bych se udržel.“

Celý den probíhal v poklidu, ale s oběma to trochu šilo. Přeci jenom od poslední Klárčiny návštěvy uběhl nějaký čas. Hlavně o ní věděli dopředu a všichni se na ni dlouho připravovali. Přišel večer a Tomík stále nikde. Podezřelé bylo taky to, že jeho oblíbené kedlubny nikdo nepřinesl. Oba rodiče už notně nervózní pobíhají po výběhu a ani je nenapadne se odebrat na kutě. Takhle to probíhalo i další den a Tomík stále nikde.

„Klárko, běž otevřít. Někdo zvoní,“ prohodil Jarda.

„Kdo to takhle pozdě může být?“ pomyslel si ještě. „Zase nějaký otrava, a já myslel, že tento večer bude probíhat v poklidné domácí atmosféře.“

Ve dveřích stál ohromný chlap. Svaly měl jako šampión v boxu. Na sobě krátké kostičkované kalhoty a to břicho, to je opravdu veliké. Pupík velikosti kastrolu na pečení mu kouká zpod krátkého trika. Pusu má strašně širokou, avšak nádherně kouzelný úsměv. Jeho hebká tvář je porostlá několika vousy. Nevypadalo to ani jako vousy. Spíše jako nějaké světlé vlasy či co. Prostě vypadal jako z pohádky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy U hrochů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.