Vévodům podvlékačky nesluší

Robert Brinda

Copyright

Autor: Robert Brinda

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-131-8 (ePub)

978-80-7512-132-5 (mobipocket)

978-80-7512-133-2 (pdf)

Vévodům podvlékačky nesluší

Každé šlechtické sídlo má knihovnu. Ne že by šlechta byla takovými zuřivými čtenáři. Má svou knihovnu, aby měl pán domu místo, kde si může v klidu vykouřit dýmku, aniž by mu paní domu nadávala, že jí zasmradí záclony. Kde si tedy může v klidu vykouřit dýmku a kde si může nenápadně dát loka whisky nebo Napoleona, aniž by mu paní domu vyčítala, že se zase namazal. Kromě toho je to místo, které majordomus sděluje návštěvníkům, kteří přijdou otravovat. Takové to: „Jeho excelence vás očekává v knihovně.“

Je to místo, kde jsou v regálech naskládány knihy. Pokud možno až ke stropu a pokud možno všechny knihy, které kdy byly vytištěny od vynálezu knihtisku dodnes.

Knihy se nemusí zrovna číst. Knihy se mohou také sbírat. Prvotisky, číslované výtisky, podepsané výtisky, o některých knihách se tvrdí, že se přece jen mohou číst, ale takové v knihovně nejsou. Elinor Glynnová nebo Danielle Steelová například. Jejich díla samozřejmě v knihovně nejsou. Ty se válí vedle postele paní domu v její ložnici. U pána domu se v ložnici válí vedle postele pojednání o chovu prasat. Aspoň to tvrdí pan Woodehouse a jeho tvrzením lze bezesporu věřit. A v ložnici synů se válí Biggles nebo Zane Grey. O ložnici dcer není třeba mluvit, dcerunky jsou cílevědomé, a tudíž se tam válí tatáž Steelová jako u matinky.

Takže jsme v knihovně, až ke stropu zarovnané policemi. Police jsou až ke stropu zarovnané knihami, knihy jsou nepochybně prvotisky, číslované výtisky, podepsané výtisky. Samé úctyhodné kožené vazby, žádná pestrobarevná obálka paperbacku, jak jsme si zvykli říkat brožovaným románům. Možná, že někde jsou, ale to místo, kde jsou, není knihovna, to je nijak nepojmenovaný sklad knih, určených na čtení. Sklad, do kterého se tu a tam zabloudí, když si usmyslím, že budu marnit čas čtením, protože se v budoárech mluví o novém románu od Terry Pratchetta, což sice není literatura, ale kdo ho nečetl, není schopen se zúčastnit konverzace a vypadal by tedy jako blb. Pokud ovšem nejste ten lord od pana Woodehouseho, který dokáže každou diskusi převést na prasata.

Jsme tedy v knihovně, přecpané vzácnými tisky. Z levé strany do ní vpadá odpolední slunce řadou oken, k chvále pána domu je nutné říci, že i v dvacátém století stále ještě gotických. Jsme v knihovně, která by vypadala jako nudle, kdyby to nebyla velice dlouhá a velice široká nudle, do které by se mohl člověk vydat na odpolední procházku. Ta knihovna by skutečně na takovou procházku vydala od vyřezávaných dubových dveří na jedné straně po vzorci do vysokého lesku vyleštěných parket a pod stejně vyřezávaným dubovým stropem podél stejně vyřezávaných dubem obložených stěn k psacímu stolu na straně druhé. Ten psací stůl je samozřejmě Ludvík, ne zrovna Čtrnáctý, ale moc daleko od té čtrnáctky to není, jestli se nepletu, bylo těch Ludvíků jen sedmnáct nebo osmnáct. Co jiného by tam mohlo být než Ludvík, a je to ústupek modernizaci, protože v té knihovně působí jako nesourodý novotvar. Kromě psacího stolu je v celé té obrovské knihovně již jen další stůl, ztracený kdesi v jejím středu, ve své opuštěnosti utěšovaný jen několika židlemi kolem. Pro změnu je to Chipendale. Pravý, pochopitelně.

Ano, a za psacím stolem v pohodlném, kůží potaženém křesle jeho výsost, lord Grimsey. Také pravý. Jeho výsost lord Charles Bidon Grimsey vévoda z Houstonu je pán ve středních letech. V té vysoce stylové knihovně poněkud nesourodý, takové lehké porušení stylu stejně jako ten Chipendale v sousedství prvotisků z rukou Guttenbergových, protože je to úplně všední pán v úplně všedním obleku s úplně všední kravatou na krku úplně všední košile. Nic gotického. Úplně všední člověk dvacátého století. Tak to je jeho výsost Charles Bidon Grimsey vévoda z Houstonu.

Sedí za psacím stolem a kouří lulku. Něco dělat musí a tak kouří lulku. Mohl by kouřit cigaretu nebo doutník, ale ani cigareta ani doutník by se nehodily k jeho ostře řezané, dalo by se říci hubené tváři. To samo o sobě naznačuje, že jeho výsost na sebe dbá, že se věnuje pohybu načerstvém vzduchu, že trochu sportuje, že dělá všechno pro to, aby si udržel štíhlou postavu. Golf, taroky, nebo něco podobného. Šachy ne. Šachy jsou sedavá činnost a bolí od nich za krkem. Kdepak, žádné počínající bříško. Ani nápad! Štíhlá, vysoká postava, snad by se dalo říci šlachovitá. Prostě takový ten, co popadnu, to držím. A po pravdě řečeno, Grimseyové drží dobře. Již od Viléma Dobyvatele. Proto je ten zámek gotický, žádná renesance se ho nedotkla, žádné baroko ho nepoznamenalo. Je gotický a ta knihovna je nacpaná prvotisky až k prasknutí. Proto jsou ty chipendalské židle rušivá moderna. Škoda, že Guttenberg nepodepisoval knihy, které tiskl.

Jeho výsost sedí za stolem a s trochu pozvednutým obočím poslouchá majordoma, který se po tichém zaklepání odvážil vstoupit. Neslyšně připlul asi tak po půlhodinové procházce k psacímu stolu a takřka šeptem ohlásil:

„Pan Bidon žádá o slyšení, vaše lordstvo.“

Jeho lordstvo odložilo odbornou příručku o chovu prasat. Proboha, ani Woodehouse si nedokáže své postavy tak úplně vymyslet. Někde, někdy, musel vidět jejich vzor.

„Uveďte ho.“

Načež majordomus neodplul svým neslyšným krokem ke dveřím. Odplul k tomu nehoráznému stolisku uprostřed knihovny. Vzal jednu z židlí a přenesl ji k psacímu stolu. Postavil ji nikoliv čelem. Postavil ji tak, aby se dal loket pravé ruky pohodlně opřít o okraj stolu, aby se dala podepřít skloněná brada, aby se dala uchopit...Prostě postavil židli příhodně. Ano, to je to správné slovo. Postavil příhodně židli k psacímu stolu. Pak teprve odplul. Zmizel za dveřmi a místo něj vstoupil:

Obyčejný všední člověk v obyčejném všedním obleku s obyčejnou všední kravatou na obyčejné všední košili, muž s obyčejnou všední tváří, dalo by se říci hubenou, kdyby neseděla na vysoké, dalo by se říci štíhlé postavě, možná by se lépe hodilo slovo šlachovité. Prostě takový ten co popadnu, to držím. Není to jeho výsost Charles Bidon Grimsey vévoda z Houstonu. Je to pan Charles Bidon, správce statku, náležejícího k vévodskému panství. Pan Charles Bidon, i když jsou si s jeho lordstvem Charlesem Grimseyem podobni téměř jako vejce vejci, nemá s jeho lordstvem takřka nic společného. Tedy...nic společného...Ta podoba svůj důvod má. Kdysi, kdysi dávno v minulosti, jen kovaný genealog by dokázal zjistit kdy, kdysi dávno v minulosti jeden z Grimseyů hluboce ocenil půvab jedné nepříliš chytré, ale zato milé venkovské husičky. Na jeho omluvu budiž řečeno, že tehdejší vévodkyně z Houstonu nebyla ani milá, ani neměla mnoho půvabu, a zřejmě nebyla ani příliš chytrá. Jak bylo řečeno, co Grimseyové popadnou, to drží dobře. Není divu, že jsou si pan Bidon a lord Charles Bidon Grimsey vévoda z Houstonu podobni. Byli si podobni jejich otcové i dědové. Pradědové ne. Tam někde se to totiž stalo.

Pan Bidon mlčky došel k židli a s povzdechem na ni klesl. Nenamáhal se s pozdravem. Klesl na židli a jenom povzdechl.

„A je to tu zase!“

„Dáš si skleničku?“ odvětila jeho výsost.

Pan Bidon vstal, odkráčel k skupině obzvláště úctyhodných hřbetů knih, odborně ponořil ukazovák mezi jejich desky a potáhl. Hřbety se poslušně odklopily a odhalily poličku naprosto nepochybně pečlivě udržovanou a pravidelně doplňovanou. Pan Bidon přelétl pohledem štítky a neomylně sáhl po pravé sladové, Co jiného by taky mohl najít v knihovně vévody z Houstonu? Pouze nějakou Glenmorangie speciálně dovezenou. Jen pro vaše poučení: Glenmorangie je tak vzácná, že ji nepijí ani angličtí lordi. Kupují ji a vystavují ji ve vitrinách asi tak, jako se vystavují vycpaní tetřevi z honů nebo vyhrané poháry z kriketu. Pan Bidon vzal dvě sklenice a nenamáhaje se jejich naléváním, se vrátil k vévodovu stolu se sklenicemi i s láhví. Polička smutně zírala falešnými hřbety knih do sousedních polic a v duchu patrně přemítala o zvrácenosti světa. Tak zírat mohla opravdu jen pitomá polička. Inteligentní police by věděla, že lord Grimsey se také jmenuje lord Glenmore, protože kdo chce pít Glenmorangie, musí mít ve Skotsku aspoň močál. Panství nestačí. Musí mít močál a pole s ječmenem. Vlastně pole s ječmen není podmínkou. Ječmen se dá dovézt odkudkoliv. Jen ta bahnitá voda musí být pravá. Co Grimseyové popadnou, to drží dobře. Ve Skotsku se jmenují Glenmoreové a na panství Glenmore močál je.

Pan Bidon postavil láhev a skleničky na stůl a se stejně smutným povzdechem klesl znovu do židle. Bylo to jeho lordstvo, kdo se chopil láhve a štědře nalil. Oběma stejně. Aspoň v něčem měl být osud k oběma stejně spravedlivý.

„A je to tu zase!“

Jeho výsost se na ten opakovaný povzdech jen soucitně pousmála:

„Psal, že jede domů.“

„Prozraď mi jedno: Jak jsi to udělal, že ho nevyhodili?“

„Eton své studenty tak hned nevyhazuje, Charlesi.“

„Mně to budeš povídat!“

Ten páně Bidonův žalostný hlas něco naznačoval. Nějakou vzdálenou vzpomínku snad. Bolestnou. Nepochybně bolestnou. Nesmírně bolestnou, protože jeho výsost se hlasitě zasmála.

„Ty toho naděláš! Vždyť to dobře dopadlo!“

Ano, zasluhuje si to vysvětlení. Když pro nikoho jiného, tak pro ty pologramotné, kteří nečtou Kdo je kdo nebo aspoň dějiny šlechtických rodů či životopisy jejich významných představitelů.

Charles Bidon Grimsey vévoda z Houstonu samozřejmě znal pana Charlese Bidona, syna správce grimseyského panství. A věděl o jejich vzdáleném příbuzenství. Pan Charles Bidon samozřejmě znal jeho lordstvo Charlese Bidona Grimseye, syna vévody z Houstonu. A věděl o jejich vzdáleném příbuzenském vztahu. Pohříchu jejich rodiče pokládali toto příbuzenství za dostatečně vzdálené, aby nebylo nutné jejich ratolestem vštěpovat, že by se měli k sobě chovat ohleduplně. Následkem toho si tolikrát vzájemně rozbili hlavy, že když měl Charles Bidon Grimsey nastoupit do internátní školy, kategoricky to odmítl. Odmítal s řevem a slzami tak dlouho, až jeho výsost, tehdejší vévoda z Houstonu usoudil, že nic jiného nezbývá. Promluvil tedy s otcem pana Charlese Bidona, malinko sáhl do kapsy, a do školy šli oba. Vyvinul se z toho něco jako zvyk, takže šli oba i do Etonu. Nevím jak je to možné, ale přes všechny strázně a překážky to oba dotáhli až k promoci. Pouze s tím rozdílem, že pan Charles Bidon studoval zemědělství a ekonomii, lord Charles Grimsey se věnoval historii a filosofii. V obou případech se jedná o hrubý eufemismus, protože oba se věnovali především kriketu. Mohli hrát něco jiného, ale mlčky se shodli, že kriket je nejvhodnější hra pro ně dva, protože ať již byli vrhači nebo nadhazovači, vždy si báječně rozuměli a míček vždy směřoval do těch správných rukou. Možná namítnete, že se měli věnovat ušlechtilejší hře, dejme tomu kopané, ale to bohužel nemohli, protože hraběcích levobočků nebylo deset, byl jen jeden, takže tvořili úspěšnou dvojici, z technických důvodů však nemohli tvořit úspěšnou jedenáctku. Mělo to ještě jeden důvod. Při kriketu se sice člověk také dost naběhá, ale přece jen ne tolik jako při fotbalu.

Mělo to jednu vadu. Kriket vyžaduje plné soustředění a soustavný trénink. Není divu, že pak nezbýval čas na přednášky. Lépe řečeno, čas na přednášky a na studium se musel někde nějak vsunout mezi čas pro vznešenější činnosti, jako je na příklad hraní kriketu.

Tak se stalo, že mezi panem Charlesem Bidonem, studujícím zemědělství a ekonomie a lordem Charlesem Bidonem Grimseyem, studujícím historie a filosofie, se vyvinula sice zvláštní ale působivá symbióza. V jejím důsledku lord Charles Grimsey napsal pojednání, nazvané Vliv vážné hudby na přírůstky prasat. Toto vpravdě nezralé studentské pojednání vzápětí vyšlo tiskem a chovatelé prasat je dodnes citují. Kromě nich ho pravděpodobně dodnes cituje ctihodný William Arbuckle při večeřích s operetními zpěvačkami. Dlužno podotknout, že dílo bylo pravděpodobně z vrozené skromnosti lorda Grimseye zveřejněno pod pseudonymem Charles Bidon.

Snad ze msty či z jiného důvodu pan Charles Bidon stvořil stejně zdařilé dílo, nazvané Vliv politiky královny Alžběty na odlatinizování angličtiny. Při zpracování této významné práce se pan Bidon dopustil malé chybičky. Nepochybně chtěl svou práci dedikovat svému dobrodinci, jeho lordstvu Charlesi Bidonovi Grimseyovi staršímu jako výraz díků za to, že mu umožnil studium v Etonu. Místo toho si práci zjednodušil tím, že jako autora uvedl lorda Charlese Grimseye. Ctihodný William Arbuckle tuto práci cituje rovněž, ale dlužno podotknout, že až kolem půlnoci.

Obě práce ovšem neunikly pozornosti děkanů obou fakult a záhy nebylo nejmenší pochyby o tom, že se oba pánové studenti chlubí cizím peřím. A zatím co oba provinilci hráli kriket, oba páni děkanové se nezávisle jeden na druhém usnesli, že oba provinilci musí být exemplárně potrestáni.

Lordu Grimseyovi měl být zakázán kriket na tři zápasy, panu Bidonovi měla být uložena distanc na doživotí. Z Etonu.

Když se to lord Charles Bidon Grimsey doslechl, učinil on, konzervativec, torry každým coulem, něco neslýchaně radikálního. Zašel za svým strýcem a oznámil mu, že jednání obou pánů děkanů je krajně nespravedlivé, a pokud má být pan Charles Bidon vyloučen ze studia, pak on, lord Charles Bidon Grimsey odchází zároveň s ním a bakalářský titul mu může být ukraden. Po tomto prohlášení si strýček Cecil pozval oba děkany na kobereček a jemně jim naznačil, že zřejmě bude nutné uvažovat o jejich penzionování. Je třeba uznat, že jemná domluva strýčka Cecila měla na mínění obou pánů děkanů určitý nezanedbatelný vliv. Nic jiného se ani nedalo očekávat, když uvážíme, že strýček Cecil, ctihodný Cecil Grimsey, byl rektorem zmíněného ústavu. Oba pánové tedy projevili porozumění pro mladické prohřešky svých studentů a neprodleně své verdikty změnili. Lord Charles musel stokrát opsat větu „Nebudu strkat prsty do prasat.„ Pan Charles měl rovněž stokrát opsat větu „Nebudu svými výplody prznit vývoj anglického jazyka.“ Laskavý čtenář nepochybně posoudí ryzost anglické demokracie pouhým součtem počtu slov obou inkriminovaných vět.

To ovšem není důvod bolestného povzdechu pana Charlese Bidona. Pravý důvod je v tom, že zmíněné elaboráty museli oba dva napsat v době, kdy se hrálo utkání Eton - Cambridge a bylo to první kriketové utkání v dějinách, které Eton prohrál na vlastním hřišti. Není tedy divu, že pan Bidon bolestně povzdechl. Spíše je k podivu, čemu se jeho lordstvo smálo.

Nechť je dovoleno ještě jedno odbočení poté, co byly takto osvětleny vztahy mezi oběma pány, umocněné tou skotskou mezi nimi. Jeho lordstvo vévoda z Houstonu má tři potomky. Nejstaršího syna Williama, budoucího vévodu z Houstonu, mladšího syna Bada, lorda Bada Dominanta Bidona Grimseye a ještě mladší dceru lady Mary Grimseyovou. Pan Charles Bidon je o něco skromnější, má pouze dceru Rose. Nepochybně tím byli pánové William a Bad ochuzeni, protože dívkám jaksi hlavy rozbíjet nelze. Na druhou stranu dívka, která má dva byť i jen vzdálené a neoficiální bratrance, se jaksi bez výuky ve vrhu kamenem neobejde. Nepochybně tím byly poznamenány vztahy těch tří, lépe řečeno těch čtyř, protože bez obdobné výuky se neobejdou ani vlastní sestry. Na druhou stranu její výsost vévodkyni z Houstonu poněkud uvádělo do rozpaků jméno té dívky, protože pojmenování její výsost Rose Grimseyová, vévodkyně z Houstonu se jí zdálo poněkud plebejské. Smířila se tedy v duchu s tím, že by vzbudilo méně pohoršení jméno lady Rose Grimseyová a předurčila tak osudy lorda Bada.

Je nutné přiznat, že o jejích úvahách neměli oba páni Charlesové ani tušení. Samozřejmě o nich neměli ani tušení ani zmínění potomci obou pánů. Nebo možná o nich tušení měli, soudě podle toho, že William panu Bidonovi říkal pane Bidone, kdežto Bad mu říkal strýčku Bidone. Dodejme, že mu tak říkal od té doby, kdy mu pan Bidon napráskal na zadek poté, když ho ještě jako šestileté mládě sundal z hrušky, na kterou Bad neprozřetelně vylezl, nemaje po ruce žebřík ani jiný vhodný prostředek k sestupu. Napráskal jim oběma. Protože Rose byla na té hrušce rovněž. Co si budeme povídat. Nezralé hrušky jsou nezdravé.

„A je to tu zase,“ povzdechl si tedy pan Bidon.

„Psal, že jede domů,“ odvětilo jeho lordstvo a dalo tím najevo, že ví o kom je řeč. Lord Bad se vrací z Etonu na prázdniny.

„Už přijel,“ doplnil pan Bidon.

„Kde je?“

„Kde by byl? Sedí na hrušce u brány.“

„Ach jo,“ podotklo jeho lordstvo.

„Kdy už konečně dostane rozum?“ projevil soucit pan Bidon.

„Něco vyvedl?“ Tou otázkou dal lord Charles najevo, že své potomky má prokouknuté až do morku kostí.

„Sedí na hrušce, má prak a pokouší se odstřelit bažanta.“

„To se mu prakem nepodaří.“

„Neznáš svého syna.“

„Neměl by to dělat. Bažanti jsou ještě měsíc hájeni.“

To byla tak zjevná pravda, že jim nezbývalo nic jiného, než se na ni mlčky napít. Načež jeho lordstvo znovu nalilo a pan Bidon mlčky vstal, vzal láhev a rezolutně ji odklidil zpátky mezi literaturu. Pak poličku pečlivě zavřel a pro jistotu rukávem otřel zlaté nápisy na hřbetech. Shakespeare a Marlowe. Konec konců to bylo správné. Při nejmenším o Shakespearovi se již za Alžběty tvrdilo, že je falešný. A o Marlowovi se to ví naprosto bezpečně.

„Budeš znovu kandidovat?“ pokusil se lord Charles převést řeč na méně ožehavé téma.

„Asi ano,“ odvětil pan Bidon. „Uznej sám, že ten váš kandidát je úplný pitomec.“

Z toho lze usoudit, že lord Bad se vrací do doby poněkud hektické, do doby voleb obecního zastupitelstva. A je zřejmé, že jeho lordstvo stojí před těžkým rozporem. Musí chtě nechtě lobovat pro kandidáta konzervativců, ale volit bude Charlese Bidona. Ne proto, že je to vzdálený příbuzný a přítel, ale proto, že kandidát konzervativců je skutečně pitomec.

* * *

Pan Bidon se ovšem mýlil. Lord Bad neseděl na hrušce, neměl prak a nelovil bažanty. Naopak neseděl vůbec, nýbrž stál na dece, kterou měl na břehu řeky rozprostřenu lord William a na níž lord William blaženě spal. Tak tedy na té dece stál lord Bad na jedné noze, protože tu druhou nohu měl zaměstnánu. Kopal lorda Williama do žeber a hlučně k tomu provolával:

„Vstávej, hlavo skopová! Jsem zde, kde je Rose? Tak probudíš se nebo ne?“

Pokud jste nad chováním lorda Bada pohoršeni, musíte pochopit, že stejně jako William Bada, měl i Bad Williama od srdce rád. Téměř jako by ani nebyli bratři, což ovšem již na první pohled byli. Když pomineme věkový rozdíl, který se ovšem s přibývajícími lety vyrovná, stačí popsat jen jednoho z nich, aby bylo zřejmé, kdo je kdo: Úplně všední pán v úplně všedním obleku, pokud pokládáme za všední oblek plavky. O postavě by se dalo říci, že je štíhlá, téměř hubená, ačkoliv by se lépe hodilo říci šlachovitá. Obličej podlouhlý, od brady směrem vzhůru se šířící v myslitelské čelo, ohraničené rozcuchanou kšticí sluncem až téměř do stříbrna vyšisovaných vlasů. Tak to je lord William. O lordu Badovi se dá říci jediné: Nemá plavky. Zato je oděn do všedních šatů s všední kravatou na všední košili, asi tak, jak se člověk obléká na cestu v ušmudlaném vlaku. Nic gotického. Obyčejný, všední člověk dvacátého století. Pokud vám ten popis nestačí, podívejte se znovu na lorda Williama. V dětství to měli jednodušší. Lord Bad byl o kousek menší. A pokud vám popis někoho připomíná, vzpomeňte si, že v knihovně houstonského zámku se nachází lord Charles. A strýček Charles, potažmo pan Bidon. Prostě, co Grimseyové popadnou, to drží dobře.

Nelze opomenout, že lord Bad stojí na břehu řeky. A nelze opomenout, že ta řeka není Temže ale bezejmenný potok, v němž by si člověk ani nesmočil kolena. To ovšem jejich lordstvům nijak nepřekáželo, když se v té řece topili. Nikoliv najednou. Napřed jeden a potom druhý. Museli být velmi vynalézaví, když v té stružce nalezli místo dostatečně hluboké na to, aby se v něm mohli topit. Vynalézavost pětiletého dítěte však zvládne ledacos, nemluvě ani o jeho tříletém bratříčkovi. Nenapráskal jim tenkrát pan Bidon ale paní Bidonová. I ten nejvzdálenější bratranec musí mít manželku, chce-li vzdáleným synovcům pořídit bratrance z pátého kolena. Manželkou pana Bidona byla tedy paní Bidonová a je nutné uznat, že rodinné tradice přijala zcela za své. Dodnes s mírnou výčitkou v oku tvrdí, že tenkrát málem potratila, když ty pitomé kluky z té vody tahala.

Tím je vysvětleno, proč má lord William rozprostřenou deku na břehu řeky, která není řekou, a proč lord Bad stojí nad ním a kope ho do žeber. Protože za potokem stojí dům pana Bidona a Rose tu není. Kdyby tu byla, nepochybně by ji kopal do žeber rovněž.

Pokud vám připadá to kopání do žeber surové, musíme se vrátit nějakých patnáct, dvacet roků zpátky do doby, kdy sice měli mladí Grimseyové svou chůvu, ale nejstarší William, u vědomí své budoucí úlohy hlavy rodiny , shledal výchovné metody řečené chůvy za nedostatečné a převzal tudíž výchovu malého lorda Bada do vlastních rukou. Chtěl-li tedy, aby se lord Bad včas nasnídal a aby se včas octl na břehu zmíněné řeky, jež nezasluhuje jména potok, byl nucen ho nějakým způsobem dostat z postele a záhy seznal, že toho lze dosáhnout jedině kopáním do žeber. Když později v zájmu rodinné tradice došel lord Bad k závěru, že je nutné kopat do žeber i lady Mary, naučila se tato slečna vstávat časně, časněji než její bratři a karta se rázem obrátila, aspoň pokud se těch žeber týče. Všichni uznávali, že lady Mary je roztomilé děvčátko. Jestliže bylo zmíněno, že paní Bidonová kdysi oběma malým lordům napráskala na zadek, je nutné doznat, že to nebylo ani poprvé ani naposled, takže nelze zjistit, jestli si oba pánové chodili k Bidonovým pro koláč nebo pro výprask. V každém případě následkem toho byla záhy kopána do žeber i slečna Rose Bidonová, protože jsa stejně stará jako lady Mary, stala se záhy jejím spojencem proti oběma starším bratrům. Z toho plyne naučení, že kopání do žeber je stejně nakažlivé jako spalničky a plané neštovice.

„Vstávej, hlavo skopová! Jsem zde! Kde je Rose? Tak probudíš se nebo ne?“

Ta věta, spojená s příslušným kopáním, říkala vše. Lord William usnul na dece v marném čekání na slečnu Rose, která se nepochybně někde opozdila. Stejně tak ta věta naznačovala, že lord Bad ještě nepřekonal kruté období chlapeckého dospívání, v němž slečna Rose je ještě holka, zatím co pro lorda Williama byla slečna Rose již slečna.

Lord William zamžoural očima a na další kopnutí odpověděl ospalým „Ahoj, Bade.“

Jako kdyby se posledně viděli včera. Víme již, že tomu tak nebylo, protože lord Bad se vrací z Etonu nabrat nových sil k zvládnutí dalšího ročníku kriketu, protože v jeho případě nepadlo jablko daleko od stromu. Totiž, kriketu...Samozřejmě k nabrání nových sil k dalšímu ročníku usilovného studia filosofie a ekonomie, protože když již jsme v Etonu a když jsme lord Grimsey, nebudeme se přece babrat v jednom jediném vědním oboru, když můžeme zvládnout dva. Není-liž pravda.

Konec konců ani lord William netrávil svůj čas v sídle svých předků, protože právě absolvoval povinný rok Grimseyů ve funkci tajemníka ministra zahraničí. Ne, že by to zaměstnání potřeboval. Ale co kdyby se vláda jejího veličenstva rozhodla, že potřebuje vévodu z Houstonu jako ministra. Pak by mu nepochybně praxe na ministerstvu zahraničí přišla vhod. Ale to je jen taková úvaha, protože vévodové z Houstonu mají jiné starosti a nějaké ministerstvo zahraničí jim může být ukradeno. Prozraďme tedy, že lord William se z Londýna vrátil včera. A také včera se vrátila z univerzity i lady Mary.

Když uvážíme, jak krátké jsou prázdniny mezi dvěma ročníky školy, je to kopání do žeber vlastně zcela logické. A stejně logické je pak i to, že se lord Bad ptal, kde je Rose. Zvláštní na tom bylo pouze jedno. Neptal se po lady Mary. Vlastně to ani nebylo zvláštní. Bylo již řečeno, že z nich tří, tedy z nich tří sourozenců Grimseyových, byla lady Mary nejmladší a byla holka. Z toho plyne, že kdykoliv oba mladí pánové hodlali zmizet za nějakými ryze pánskými záležitostmi, zcela určitě se jim lady Mary pověsila na paty a nebylo způsobu, jak se té mladé dámy zbavit. Výsledek to mělo jediný: Bylo jen velmi málo příležitostí, kdy se dalo zjistit, že jeden z Grimseyů není kluk.

Bylo již předesláno, že než se paní Bidonová provdala za pana Bidona, vůbec nebyla Bidonová a dokonce ani nepocházela z tohoto kraje. Dalo jí to tedy mnoho přemáhání, než pronikla do tajů rodinných vztahů Bidonů a Grimseyů od lásek až po nenávisti a ještě víc přemáhání jí dalo, aby se jim přizpůsobila. Pak je ovšem nutné uznat, že to byla obdivuhodná žena, když svolila, aby její děvčátko Rose bylo kopáno do žeber stejně jako lady Mary, stejně jako lord Bad, stejně jako lord William. O jejím nadhledu za všechno mluví jedno: Rose neměla dlouhé, vlnité, kaštanové vlasy. Byla ostříhána na kluka. Stejně jako lady Mary.

Ten šok si již lord William přetrpěl. Rok je přece jen dlouhá doba a za rok dokáží vlasy přece jen pěkně poporůst. Zejména, když se o to snaží nastávající mladá dáma. Tím lze vysvětlit, že když se včera lord William sešel se svou sestrou, zjistil, že ztratil kamaráda a získal sestru. Pochopitelně se včera sešel i s Rose Bidonovou a objevil, že zcela nepochopitelným způsobem se ty dvě, Mary a Rose, nějak domluvily. Protože její kadeře naznačovaly totéž: Že ztratil kamaráda. Jenom zatím nevěděl, co získal.

Ty kopance do žeber, to: „Vstávej, hlavo skopová, jsem zde, kde je Rose?“ dávalo tušit, že šok, který včera zažil lord William, lorda Bada teprve čeká.

Když jsme již u toho: Lord William se válel u řeky naprosto zbytečně. I lord Bad byl u řeky naprosto zbytečně. Protože Rose byla s lady Mary. A lady Mary byla v městečku pod záminkou, že jde naproti svému bratru Badovi. Ve skutečnosti ovšem mlsala v místní cukrárně zmrzlinu. Obě se shodly na jahodové.

„Nechci ti lézt do svědomí, Rose. Ale mám takové podezření, že máti by ráda věděla, pro kterého jsi se rozhodla. Jestli pro Williama nebo pro Bada. Ne, že by mně nebo jí do toho něco bylo. Ale zřejmě by ráda věděla, na čem je. To víš, když se rozhodneš pro jednoho, bude muset pro toho druhého hledat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vévodům podvlékačky nesluší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.