Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Strašidlář

Mezi námi trpaslíky

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5555. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 64
První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4858-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-9284-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9285-9 (ve formátu EPUB)

Průvodce se představuje

Ahoj! Tak teď jsem s vyprávěním na řadě já. Nehleďte na to, že jsem mrňavý. Velikost vzrůstu není zdaleka tak důležitá jako velikost inteligence. A té já mám dost, jak vás přesvědčím.

Jsem důlní skřítek. Ne ale permoník, který je u nás nejobvyklejší. Pocházím totiž ze Slezska, a tam jsme v důlních štolách doma my, klimkové. Máme nedaleko Ostravy na Novojičínsku i své město, Klimkovice. Je v nejvýchodnějším výběžku Nízkého Jeseníku a patří k němu i známé jodové sanatorium. V turistických průvodcích se můžete dočíst, že Klimkovice dostaly své jméno po zakladateli původní osady a majiteli tvrze Klementovi, zvaném Klimek. A po kom si asi tak myslíte, že měl tohle přízvisko? Samozřejmě že po nás.

Kamarádil se se zakladatelem našeho rodu praprapra- a ještě několikrát pradědečkem Klimkem. Měl plnovous a také nebyl velkého vzrůstu, a proto si je lidé nezřídka pletli. Horníci se nejednou divili, co že dělá klimkovický pán se špičatou čepičkou na hlavě v šachtě. Praprapra- a ještě několikrát pradědečka Klimka to pokaždé velice pobavilo a hlasitě se tomu smál, až se to po celém dole rozléhalo.

V dolech děláme to, co všichni ostatní důlní skřítci. Těžíme horniny stejně jako horníci. Ovšem stále postaru, osvědčeným klasickým způsobem. Nepoužíváme žádné moderní stroje a další mechanismy ani nové metody. Vystačíme si s malými motyčkami, lopatkami a kladívky. Všechny důlní skřítky zajímají hlavně drahé kameny, avšak ty v dolech na Ostravsku nejsou. Nás to ale příliš nemrzí. Vesele kopeme uhlí. Pro nás je to zábava.

Občas se také bavíme tím, že škádlíme horníky. Kupříkladu jim schováváme náčiní nebo jídlo, které si přinesli do štoly, nebo na ně v nečekané chvíli vyjukneme a rozesměje nás, když se leknou. Nejrozdováděnější z nás někdy také zhasínali horníkům světélko v jejich kahanech, aby se ocitli potmě. To už je ale minulostí, i osvětlení je dnes v dolech na úplně jiné úrovni než v dřívějších dobách.

Jinak ale horníkům neškodíme, naopak jsme vždycky připraveni pomoci, když je třeba. Nejeden z klimků pomohl předejít neštěstí, když horníky včas upozornil na to, že se v některé části dolu hromadí výbušný plyn nebo že je v některé z chodeb poškozená výztuha a mohlo by to způsobit zával. Ve slezských pověstech si můžete potvrdit, že si nevymýšlím.

Na některých místech ve Slezsku, ale i v některých ostravských dolech, se důlním skřítkům říká pustecký a v několika dalších sosna. Po těch se jmenuje i polské hornické město Sosnowiec, česky Sosnovec. Klimci jsou ovšem i v Polsku.

Samozřejmě vám nebudu povídat jen o důlních skřítcích. Vždyť kromě nás jsou i mnozí další skřítci: trpaslíci, někdy nazývaní pidimužíci, šotci, kterým se říká také rarášci, plivníci neboli zmekové, koboldi, zvaní též gnómové, i jiní. I o těch jsem se mnohé dozvěděl, a tak na ně v mém vyprávění také přijde řada. Když už jsem ale začal u důlních skřítků, tak u nich ještě chvíli zůstanu.

O klimcích z ostravských dolů

Práce v dolech na Ostravsku už není tím, čím bývala. Pamětníci si jen postesknou při vzpomínce na hrdé heslo, které stávalo na plakátech začátkem druhé poloviny minulého století: Já jsem horník, kdo je víc? Horníků v dolech na Ostravsku nepřibývá, naopak, a proto nepřibývá ani nás klimků.

Náš praprapra- a ještě několikrát pradědeček s praprapra- a ještě několikrát prababičkou si totiž nové klimky pořizovali, jen když to bylo nutné třeba při rozšíření důlní těžby. Vždy pečlivě dbali na to, abychom nescházeli v žádné ze štol. Tak to pokračovalo i v dalších generacích.

Způsob našeho množení je velice pozoruhodný. Nezůstal ale utajený a v jedné ze starších pověstí je popsaný zcela podrobně. Máme svou zvláštní porodnici. Je jí stará stříbrná tabatěrka, kterou v době založení Klimkovic ztratil v šachtě jeden z horníků. Proč si ji s sebou vzal do šachty, je záhadou. Kouření v dolech bylo už i tehdy přísně zakázané. Vždyť by mohlo přivodit velké neštěstí.

Tabatěrku našel náš praprapra- a ještě několikrát pradědeček, ale nepodařilo se mu zjistit, komu patřila, třebaže se o to poctivě snažil. Byl zapřísáhlý nekuřák, ale napadla ho nová možnost jejího využití. Udělal z ní zmíněnou porodnici.

Fungovalo to tak, že otec s matkou do tabatěrky naplivali, až byla plná. Pak zaklapli víčko a svolali všechny další klimky. Ti tabatěrku obstoupili a začali sborově odříkávat: „Klim klim, malý klimečku, klim klim, vyjdi z domečku!“ Když to řekli podesáté, víčko odskočilo a z bývalé tabatěrky vyskočil malý klimek. Všichni přítomní se radovali a vykřikovali: „Narodil se synek, říkejme mu Klimek!“

Máme schopnost začlenit se mezi ostatní hned od prvopočátku, a tak bylo třeba jen pořídit novému klimkovi šaty, špičatou čepičku, nářadí a malý kahánek. Pak už mohl rovnou vyrazit na své působiště v dolech. A ještě k tomu našemu jménu: nikdo z nás se nejmenuje jinak. Má to svou výhodu v tom, že když na nás někdo zavolá, seběhnou se všichni klimci, kteří jsou právě nablízku. Nejednou se to náramně hodilo. Mohli zasáhnout společně, když to právě bylo třeba.

S našimi ženuškami je to obdobné. Jen kolem porodnice – tabatěrky neodříkávají zaříkadlo klimkové, ale ony, a navíc se ani nerýmuje. Práci přímo v dolech nemají. Starají se klimkům o domácnost a také o jídlo a o potěchu, když přijdou z práce domů.

Už řadu roků však zůstává tabatěrka nevyužívaná. Těžba na Ostravsku je v útlumu a některé z dolů byly dokonce uzavřeny. Proto není potřeba nových klimků. Někteří z nás tedy odešli a začlenili se mezi ostatní obyvatelstvo. Dělo se to ale už i dříve. Zprvu ovšem odcházeli jen ti, kteří výrazně přerostli naši běžnou výšku. Nejsou k rozeznání od lidí, a tak se to obešlo bez povšimnutí.

O permonících z Příbramska i odjinud

Tak jako jsme my klimci na Ostravsku a jinde ve Slezsku, byli a jsou v dolech na Příbramsku, Kladensku, Slánsku, Písecku, Kašperskohorsku, Jihlavsku i na jiných místech v Čechách a na Moravě, kde se v podzemí těžilo a těží, permoníci. Dělají úplně to samé jako my klimkové. Baví se prací a občas i neškodnými taškařicemi a po práci se většina z nich těší domů za svými ženuškami.

I mezi permoníky se ovšem najdou zádumčiví mrzouti, kteří žijí raději o samotě. Jsou ale ve výrazné menšině. Většinou právě tihle z permoníků občas provedli horníkům nějakou neplechu. Kupříkladu jim v nejužší chodbičce v podzemí zastoupili cestu, rozkročili se a zapřeli se o stěny tak, že by s nimi nedokázal pohnout ani ten největší silák. Horníkovi, kterému se to stalo, pak nezbylo než proplížit se potměšilému permoníkovi mezi nohama.

Nebývá výjimkou, že se permoníci odmění člověku, který jim něčím pomůže nebo jim prokáže vítanou službu. Většinou drahým kamenem nebo hrudkou zlata či stříbra. Za špatné skutky se ale zlým lidem mstí a permoní pomsta nezřídka bolí.

Na permoníky lze narazit i v Krušnohoří a na Jáchymovsku. Ovšem jen v některých místech. Ve většině ze zdejších důlních chodeb totiž měl a patrně ještě má své domovské místo obrovitý podzemní duch Berggeist. S permoníky nikdy nevycházel v dobrém. Vyštval je odkudkoliv, kde na ně narazil, a tak se tam, kde se zrovna nacházel, nezdržovali.

Permoníci jsou poněkud jiného vzrůstu než klimci. Zatímco my vypadáme úplně stejně jako lidé, permoníci mají v poměru ke svému tělu veliké hlavy, krátké, svalnaté nohy i ruce a široké hrudníky. Stejně jako my nosí hornické šaty, ve sváteční dny parádní uniformy a na hlavách nejraději vysoké špičaté čepičky. S nimi si připadají větší.

V dolech se žádný z permoníků neobejde bez lucerničky a hornického náčiní. Mají rádi, když je horníci při setkání pozdraví pěkně postaru tradičním hornickým pozdravem: „Zdař Bůh.“ To pak bývají vlídnost sama a horníkům rádi ukážou, kde jsou nejbohatší ložiska, a kde by tedy měli těžit.

Stejně jako my klimci, ani permoníci nikdy neopomenou horníky varovat před nebezpečím, když se v některé části důlní chodby začne hromadit třaskavý plyn nebo hrozí zával. Někdy ale ani permoníci hrozící nebezpečí neodhalí včas, a tak mu nedokážou předejít.

Podstatná většina permoníků, až na zcela řídké výjimky, vychází s horníky kromě neurvalců zásadně v dobrém. Mezi permoníky se ovšem vyskytují i nedobří jedinci, ti jsou však téměř vzácností. Samozřejmě nechtěnou, ale přesto se vyskytující.

Tak jako důlní skřítci varují horníky před hrozícím nebezpečím, dělával to ve starých sklárnách na Šumavě, ale i jinde v česko-německém příhraničí, sklářský skřítek Durandl. Je zavalitý a má baňatý rudý nos i rudé vlasy. Ve sklárně se zjevil pokaždé, když hrozilo, že pukne sklářská pec a žhavá sklovina se vylije, nebo když byla střecha sklárny přetížená sněhem a hrozilo, že se prolomí. Ukazoval se i před požárem. Když ho skláři spatřili, věděli, proč se objevil, a mnohdy ještě včas stačili katastrofě předejít.

O lenošících permonících v Rudolfově

Nic na práci už předlouhý čas nemají permoníci, kteří se stále ještě zdržují v dávno opuštěných štolách u Rudolfova na Českobudějovicku. Dolovalo se tady stříbro a město v době největší slávy zdejších dolů dostalo jméno po samotném císaři Rudolfovi.

Po vytěžení stříbrných žil tady už na žádné stříbro nenarazí ani permoníci, a tak většinu času lelkují. Pro ukrácení dlouhé chvíle procházejí částí ještě nezavalených štol a hledají si různá povyražení, aby se neunudili. Kupříkladu chodívají pozorovat obrovitého zbrojíře, který tady v podzemí kuje meče i další zbroj a brnění pro svatováclavské vojsko spící v bájném Blaníku a jeho samostatné posádky v dalších vrších. Z nich podle všeobecně známé báje vyjedou rytíři na pomoc české zemi, až u nás bude nejhůře.

Zbrojíř od Rudolfova dbá na to, aby všichni tito rytíři byli vyzbrojeni co nejlépe, a tak ve své práci neustává. Jeho bušení je z podzemí slyšet zejména za nocí, kdy okolní kraj přece jen poněkud ztichne. Houkání sov z blízkého lesa a zbrojířovo bušení ruší jen hřmot aut projíždějících po nedalekém silničním obchvatu, kterých v tu dobu není přece jen tolik jako za bílého dne. Zdejší, již drahný čas nezaměstnané permoníky pohled na pracujícího zbrojíře patrně nikdy neomrzí.

Někdy se také chodívají dívat do Úsilného, kterému se kdysi říkalo Oselné, a to podle oslů, kteří tady byli ustájeni. Sloužívali k práci ve stříbrných dolech, odkud přepravovali rudu a převáželi mnohé další náklady. Permoníci se na těchto oslech rádi vozívali. Využívali k tomu každé vhodné příležitosti, kdy si mohli na pochodujícího osla sednout. Většinou se mu po ocasu vyšplhali na hřbet. Nyní ale do Úsilného chodívají zbytečně. Čtvernozí hýkající pomocníci horníků tady už dávno nejsou. Vzpomínky permoníků jsou ovšem stále živé a občas se chodívají přesvědčit, jestli se sem nějaký osel přece jen nevrátil.

O vzniku dolů na Kladensku

Na Kladensku přispěl jeden permoník, a byl to dokonce jejich král, ke vzniku zdejších dolů. Jednou spatřil v lese Borky stařenku s nůší, která se sem vydala pro klestí. Lesy v té době bývaly jako vymetené. Všechno, co mohlo posloužit k topení, se využilo. Na zemi nezůstávala ležet jediná suchá větvička, žádná ze spadlých šišek. Nejenom o dřevo byla v té době nouze. K pokácení stromů bylo nezbytné povolení majitele lesa a dostat ho se dařilo jen bohatým. Chudí na to peníze neměli.

Zmíněná stařenka jen tu a tam nalezla na zemi úlomek větvičky, a tak se dala do olamování suchého chrastí z konců spodních větví stromů. Byla to zdlouhavá práce. Jak se rozhlížela, kde by ještě našla nějaké chrastí, uviděla, že ji pozoruje maličký permoník. Nechala ho, ať se kouká. Neměla čas zdržovat se od práce, když si z lesa chtěla odnést nůši plnou.

Druhý den se opakovalo to samé a nejinak tomu bylo i třetí den. Tentokrát ale permoník stařenku oslovil. Zajímalo ho, co to dělá a proč. Vysvětlila mu, že dřevo nezbytně potřebuje, aby měla na čem doma ohřát na peci jídlo a zároveň se tím ve světnici i trošku oteplilo. Chrastí, které si z lesa nosila domů, jí vystačilo vždy pouze na jediný den.

„Pojď, ukážu ti něco lepšího, než je ta trocha chrastí,“ vyzval stařenku permoník, když se mu dostalo vysvětlení. Zavedl ji k místu, kolem kterého rostlo v kruhu kapradí.

„Prozradím ti teď jedno tajemství. Jestli chceš, můžeš se o ně podělit s ostatními. Může posloužit všem ze tvé vesnice a pro všechny bude dost. Zítra si s sebou vezmi do lesa kromě nůše i motyku a kopej v tomhle kruhu kapradí. Kousek pod povrchem narazíš na černé kameny. Až rozděláš v peci oheň, polož je na něj. Uvidíš, jak hoří a kolik tepla vydávají. Můžeš mi věřit, že nežertuji. Jsem král zdejšího podzemí a dobře vím, o čem mluvím,“ řekl jí.

Na druhý den přišla stařenka do lesa i se svým mužem. Když kopl do země v místě označeném permoníkem, opravdu se objevilo černé kamení. Pro jistotu jím naplnili jen polovinu nůše a zbylé místo zaplnili chvojím, aby cesta do lesa nebyla zbytečná. Černé kamení ale opravdu hořelo, a nevídaně. I tepla z něj bylo mnohem víc než z chvojí.

Stařenka se svým mužem si to nenechali jen pro sebe. Do lesa si pak pro černé kamení, uhlí, chodili všichni z vesnice a náramně si pochvalovali, jak mají vystaráno o topení. Tak vznikl první kladenský uhelný důl, a protože se zvěst o hořlavém kamení záhy rozkřikla, těžba uhlí na Kladensku měla zelenou.

Jak trpaslíci pomohli k založení lázní

Z dávných časů je známý příběh, který se stal legendou. O tom, jak trpaslíci vydatnou měrou přispěli k založení západočeských lázní, a to Karlových Varů, Mariánských Lázní a Františkových Lázní.

Král trpaslíků se svým národem z jedné severské země vyslal do světa, poté co dospěli, své tři syny, aby pokračovali v šíření jeho díla. V chladných severních končinách zemi prohříval, aby se oteplila a dalo se na ní lépe žít. Jeho synové se rozdělili až ke konci cesty, když dorazili do Čech do Slavkovského lesa, který se tehdy nazýval Císařský.

Tam se rovným dílem podělili o náčiní a výbavu, které si přinesli s sebou, a o houf trpaslíků, který je doprovázel. Každý tak měl svou vlastní, dobře vybavenou družinu.

První ze synů severského trpasličího krále se pak v čele své družiny zastavil v místě, kde jsou dnes Karlovy Vary. Zdálo se mu vhodné k uskutečnění otcova záměru. Podle jeho pokynů tam družina založila oheň a zahřívala zemi. Jejich vůdce se tomuto umění u svého otce vyučil dokonale. Trpasličí oheň zemi zahřál tím nejlepším možným způsobem, až z ní vytryskly horké léčivé prameny.

Prostřední ze synů došel se svou družinou tam, kde jsou dnes Mariánské Lázně. Nebyl tak bystrý jako jeho starší bratr a z otcova učení nepochytil všechno. Oheň, který dal založit, zemi neprohřál úplně tak, jak bylo třeba. Docílil sice toho, že zde také vytryskly léčivé prameny, ale studené.

Nejmladší ze synů došel se svým houfcem na Komorní hůrku. Byl tuze horkokrevný a nechtěl, aby se jeho družina s dílem příliš párala. Jejich oheň proto uhasínal a nechtěl se rozhořet. To prchlivého mladíka navztekalo a kázal svým trpaslíkům přiložit na oheň až do té míry, že vysoko vzplál. Zem se tím ale prohřála příliš rychle, pukla a spodní voda, která se začala prudce vařit, vyvřela a uhasila oheň. Pak se rozlila do okolí Komorní hůrky.

Nejmohutnější proud protekl až do míst, kde jsou nyní Františkovy Lázně. Voda vyvřelá z hlubin země v důsledku ohně založeného nejmladším ze synů severského krále trpaslíků však rovněž byla léčivá. I ona tedy umožnila založení lázní, ale se studeným a také ne zrovna voňavým pramenem.

Podle jiné verze této staré pověsti to ale bylo trochu jinak. Tři skupiny trpaslíků pod vedením královských synů si do míst, kde se usadili, dovezli i obrovské kotle. V nich pak vařili vodu z místních zdrojů, aby se přidáním jistých přísad stala léčivou. Recepturu znali jen královští synové od jejich otce.

Nejodborněji si počínal nejstarší z královských synů, který nechal obrovský kotel postavit, jak nejlépe se dalo, úplně dokonale. Léčivá voda se v něm pak uvařila, jak se patří. Trpaslíci ji poté vylili na zem, do které se vsákla a začala vyvěrat.

Prostřední z královských synů si s úkolem poradil tak napůl. Jeho družina vodu neprohřála dostatečně, protože do ohně pod kotlem šplíchala voda ze špatně upevněného a nahnutého kotle, a oheň tak pohasínal. Královský syn proto přikázal hodit do ohně síru, aby se opět dostatečně rozhořel. Jenomže když potom uvařenou léčivou vodu trpaslíci z kotle vylévali, spláchl se do ní rozmočený popel, a sirný pach je proto ze zdejší léčivé vody cítit doposud.

Nejmladší z královských synů to ovšem zvrtal ještě víc. Sotva se v kotli voda začala vařit, uvolnily se pod ním kameny, převrátil se a všechna vařící voda vytekla. Ještě štěstí, že se už vařila. I když se dílo nepovedlo tak, jak mohlo a mělo, umožnilo to vznik Františkových Lázní. Mohly ale mít léčivých pramenů víc.

Existují však ještě jiná líčení této pověsti, zejména o počínání nejmladšího syna trpasličího krále. Podle některých vypravěčů přivodil na Komorní hůrce výbuch, který ve vrchu vyhloubil kráter, podle dalších nechal pod skomírající oheň pod kotlem nasypat tolik síry, že se kotel propálil a dírami vytekla voda do širokého okolí. Ať je to ale tak či onak, závěr je stejný. Přičiněním tří synů severského trpasličího krále jsou v západních Čechách troje věhlasné lázně s léčivými prameny.

O dalších trpaslících

Zatímco Česká republika má ve svém čele jediného prezidenta, trpaslíci tady mají celou řadu malých královstvíček se svými králi. O trpasličích králích se proto vypráví v mnoha pověstech a pohádkách z nejrůznějších míst naší země.

Za krále mají trpasličí nárůdky většinou stařešinu svého rodu. Bývá nejzkušenější a nejmoudřejší z nich a zpravidla vládne zcela spravedlivě. Pokud chce některého provinilého trpaslíka potrestat za nějaký špatný skutek, často mu nechá ustřihnout vousy. Pro trpaslíky je to ta největší možná potupa, protože velice dbají o svůj vzhled a zejména o své vousy. Považují je za tu nejdůležitější okrasu. Obvykle si je nechávají narůst až tak dlouhé, že jim sahají nejméně po pás, avšak někdy až na zem, a někteří je mají ještě delší. V takovém případě si na nich musejí dělat uzly, aby je nevláčeli po zemi. Když o ně trpaslík přijde a musí chodit holobradý, je to pro něj to samé, jako by člověk na veřejnosti chodil nahý.

Na hoře Kozákov na Turnovsku, jednom z nejznámějších nalezišť polodrahokamů, kraluje zdejšímu nárůdku trpaslíků král Granát. Trpaslíci uvnitř hory i na jejím povrchu hledají jaspisy, acháty, ametysty, granáty i další polodrahokamy, leští je a pak si je odnášejí do své klenotnice, ukryté hluboko v podzemí. Když do ní přinesou světlo, odráží se jeho záře v hromadách krásně vyleštěných kamenů, tvoří barevné obrazce na stropě i stěnách klenotnice. Je na to krásný pohled.

Jednou se z Kozákova vydali dva malí zvídaví trpaslíčci podívat dolů pod horu, jak žijí lidé. Do té doby o nich jen slýchávali. Velice je to zajímalo, a tak se chtěli na vlastní oči přesvědčit, jak to ve vesničkách pod horou vypadá. Sedli si na dva ochočené plchy, které trpaslíci z Kozákova používají jako koně, a vyrazili. Plši je dovezli až k potůčku, ale do vody se neodvážili, natož aby potůček s trpaslíčky na zádech přeplavali.

Dál se tedy museli trpaslíci dostat sami. Plavat neuměli, a tak si udělali vor. Viděli ho na obrázku v jednom časopise, který se k nim na Kozákov dostal, když ho na hoře zapomněl nějaký turista. Zapamatovali si, jak takový vor vypadá, a snažili se ho udělat přesně tak. Jenomže obrázek není plánek, podle kterého by se vor opravdu dal vyrobit, a tak se nedokonalý, špatně sestavený vor trpaslíčkům rozpadl, sotva na něm odrazili od břehu.

Měli veliké štěstí, že si opodál u potůčku hráli dva malí sourozenci, chlapec s holčičkou. Vytáhli tonoucí trpaslíčky z vody na břeh a vzali je s sebou do chaloupky, kde bydleli se svými rodiči. Usušili jim tam promočené šaty a dali jim najíst. Sladká kaše trpaslíčkům velice chutnala.

Když trpaslíkům uschly šaty a zotavili se z nedobrovolné koupele v chladné vodě, vypravily se děti v doprovodu svého tatínka s malými trpaslíčky nahoru na Kozákov k jejich bydlišti.

Tam už po nich byla sháňka. Když se se svými zachránci objevili a vyprávěli, co se jim přihodilo, všichni trpaslíci chlapce s holčičkou chválili a pozvali je i s jejich tatínkem na prohlídku svého království. Zavedli je i do své podzemní klenotnice. Za odměnu je tam obdarovali krásnými polodrahokamy. Ale nejenom to. Vděčný král Granát jejich tatínkovi vysvětlil, jak polodrahokamy hledat a rozpoznat, a naučil ho, jak se brousí a leští, aby krásně zářily.

Tatínek malých zachránců si pak pod Kozákovem zřídil brusírnu polodrahokamů, a Kozákov se tím se svými polodrahokamy stal proslulým po celé zemi.

O nastydlém trpasličím králi

Další z trpasličích králů bývá poměrně často k vidění u zříceniny hradu Dívčí Kámen poblíž Holubova na jihu Čech. Do hlubokých podzemních prostor pod hradní zříceninou se sem každý rok před příchodem mrazů stahují trpaslíci z Píseckých hor i z jiných míst v jižních Čechách. Přes zimu tady třídí a přepočítávají zlato, stříbro a drahokamy, které od jara do pozdního podzimu vytěžili a dopravili do své zdejší klenotnice.

Starý trpasličí král na jejich činnost v podzemí dohlíží. Mráz tam nepronikne, avšak rozlehlý prostor podzemní sluje nedokážou trpaslíci pořádně vytopit. Nanosit tolik dřeva, kolik by k tomu bylo potřebné, je přece jenom nad jejich síly. Proto tu příliš teplo není, spíše zde převládá vlhko a sychravo. Není divu, že starý král přes zimu obvykle nastydne.

Z jara, když už jsou veškeré drahé kovy a kameny náležitě zvážené, roztříděné, přepočítané a uložené k ostatnímu, za dlouhá léta nashromážděnému pokladu, vycházejí trpaslíci z podzemí. V klenotnici zůstávají jen strážci pokladu. Většina trpaslíků odchází na své původní pracoviště do podzemních štol v Píseckých horách i jinde a pokračují v dobývání drahých kovů. Jejich starý král se ale u Dívčího Kamene ještě jistý čas zdržuje. Posedává na kamenech u Křemežského potoka, kousek od jeho soutoku s Vltavou. Vyhřívá se na jarním sluníčku, aby se zbavil nachlazení, kašle a rýmy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidlář - Mezi námi trpaslíky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.