v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

Změna

Král orků

Král pirátů

Král duchů *

Žoldáci

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále *

Cesta patriarchy *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní.

Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími,

nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA.

Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu

či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu

Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou

chráněnými obchodními známkami patřícími

Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména

i výrazně jim podobná jména jsou obchodními

známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2000 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-705-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-706-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Plížil se dusivým žárem poledního slunce, jako by ho halily stíny, i když na tomto místě skoro žádné nebyly, a jako by se ho všudypřítomný prach nemohl ani dotknout. Otevřený trh byl plný lidí – jako vždycky – a křičící kupci a zákazníci se tu handrkovali o každý měďák. Zloději se stavěli na nejlepší a nejrušnější místa, kde mohli odříznout měšec, aniž by si jich kdokoli všiml, anebo při odhalení splynout s davem jasných barev a dlouhých hávů.

Artemis Entreri si zlodějů ihned všiml. Na první pohled poznal, kdo tady je kvůli nákupům a kdo kvůli krádeži, a druhé skupině se nevyhýbal. Schválně si zvolil cestu, která vedla kolem všech zlodějů, které dokázal najít, na boku si odhodil vzad tmavý plášť a odhalil naditý měšec…

…a drahokamy posázenou dýku, která chránila jak měšec, tak jeho osobně. Dýka byla jeho poznávacím znamením, jednalo se totiž o jednu z nejobávanějších čepelí v nebezpečných ulicích Kalimportu.

Entreri si užíval respekt, který mu mladí zloději prokazovali, a co víc, vyžadoval ho. Celé roky si získával pověst nejlepšího zabijáka v Kalimportu, ale stárl. Ostří jeho brilantnosti se už možná začínalo otupovat. Proto vystupoval přímo nestydatě – mnohem víc než v mládí – a vyzýval je, každého z nich, aby se o něco pokusili.

Přešel rušný bulvár a zamířil k venkovní hospůdce, kde pod velkou plátěnou střechou stálo mnoho kruhových stolů. Byla přecpaná, Entreri ale ihned spatřil svého muže, šviháckého Ša’laziho Ozoula v typickém zářivě žlutém turbanu. Entreri zamířil přímo k jeho stolu. Ša’lazi nebyl sám, Entreri ale rázem pochopil, že tři muži, kteří s ním seděli u stolu, nejsou jeho přátelé, že je vlastně vůbec nezná. Ostatní spolu žvanili a smáli se, kdežto Ša’lazi se opíral o opěradlo a rozhlížel se.

Entreri přistoupil ke stolu. Ša’lazi nervózně, zahanbeně pokrčil rameny, když zabiják tázavě pohlédl na tři nezvané hosty.

„Neřekl jsi jim, že tady máme rezervaci na oběd?“ zeptal se Entreri klidně.

Tři muži zmlkli a zvědavě k němu vzhlédli.

„Snažil jsem se jim to vysvětlit…“ začal Ša’lazi a utřel si ze snědého čela pot.

Entreri zvedl ruku, aby ho umlčel, a zadíval se výhrůžně na vetřelce. „Máme tu schůzku,“ řekl.

„A my jídlo a pití,“ odvětil jeden.

Entreri neodpověděl, jen se na něj tvrdě zadíval, až si muž vyměnil pohledy s ostatními.

Zbývající dva něco zamumlali, Entreri je ale ignoroval a dál civěl na prvního vyzyvatele. Pokračovalo to dál a dál a Entreri se soustředil, dokonce své soustředění vyostřil, zabodl do muže pohled a ukázal mu, jak silné vůli čelí, ukázal mu dokonalé odhodlání a kontrolu.

„O co jde?“ obořil se na Entreriho muž vedle něj a postavil se.

Ša’lazi začal rychle mumlat první slova známé modlitby.

„Na něco jsem se ptal,“ uhodil muž a natáhl se, aby dloubl Entreriho do ramene.

Zabiják se bleskurychle pohnul, chytil muže za palec, zkroutil mu ruku, trhl dolů a uvěznil muže v bolestivém sevření.

Po celou dobu Entreri ani nemrkl, vůbec se neodvrátil a dál očima probodával muže naproti, kterého chytil do svého strašlivého pohledu.

Muž po Entreriho boku tiše zachroptěl, když zabiják zesílil tlak, a volná ruka mu sklouzla k opasku, k zahnuté dýce, kterou měl za něj zastrčenou.

Ša’lazi zamumlal další verš modlitby.

Muž na opačné straně stolu, kterého Entreri probodl smrtícím pohledem, pokynul příteli, aby se uklidnil a nechal dýku být.

Entreri kývl, pak mu pokynul, ať sebere své přátele a zmizí. Pustil muže vedle sebe, který se chytil za bolavý palec a výhrůžně se na Entreriho zadíval. Znovu už se ale zaútočit nepokusil a ani žádný z jeho přátel nezakročil, jen sebrali talíře a přesunuli se jinam. Nepoznali Entreriho, ukázal jim ale, kdo je, aniž by musel tasit dýku.

„Chtěl jsem udělat to samé,“ zasmál se Ša’lazi, když trojice odešla, a Entreri si sedl naproti.

Entreri se na Ša’laziho zahleděl a všiml si, jak výstředně vypadá. Měl velikánskou hlavu a kulatou tvář, tělo ale hubené až vychrtlé. A co víc, jeho velký obličej se neustále usmíval a obrovské hranaté bílé zuby se v kontrastu s tmavou pletí a černýma očima třpytily.

Ša’lazi si znovu odkašlal. „Překvapuje mě, že jsi přišel,“ přiznal. „Při vzestupu k moci v Basadoniho cechu sis nadělal spoustu nepřátel. Nebojíš se zrady, všemocný?“ dokončil uštěpačně a zase se zachechtal.

Entreri jen dál civěl. Skutečně se bál zrady, potřeboval ale se Ša’lazim mluvit. Kimmuriel Oblodra, drowský psionik pracující pro Jarlaxla, prozkoumal Ša’laziho myšlenky a došel k závěru, že o žádné spiknutí nejde.

S ohledem na zdroj informací – byl jím temný elf, který neměl Entreriho nijak v lásce – si zabiják tím hlášením nebyl zas až tak jistý.

„Chápej, moc může být vězením,“ žvanil dál Ša’lazi. „Být mocným může být vězením, víš? Tolik pašů odmítá opustit domov bez doprovodu stovky strážců.“

„Nejsem paša.“

„Ne, to nejsi, Basadoniho cech teď ale patří tobě a Šarlotě,“ opáčil Ša’lazi a měl tím na mysli Šarlotu Nešporovou, ženu, která použila své vnady, aby se stala zástupkyní paši Basadoniho, a když cech převzali drowové, přežila a stala se jejich loutkou. A cech se najednou stal mocnějším, než si kdo uměl představit. „Všichni to vědí.“ Ša’lazi se opět protivně zachechtal. „Vždycky jsem věděl, že jsi dobrý, příteli, ale ne tak dobrý!“

Entreri se taky usmál, jeho pobavení ale pramenilo z představy, že vráží Ša’lazimu do hubeného krčku dýku, nemohl totiž toho červa vystát.

Musel ale přiznat, že Ša’laziho potřebuje – a právě proto zůstával notoricky známý informátor naživu. Ša’laziho živností, ne, uměním, bylo, že řekl každému to, co potřeboval vědět – samozřejmě za odměnu – a byl v tom tak dobrý, byl tak dobře napojený na pulzující srdce kalimportských vládnoucích rodin i pouličních darebáků, že se stal pro často válčící cechy příliš nepostradatelným, než aby ho zavraždily.

„Pověz mi o moci za Basadoniho trůnem,“ požádal Ša’lazi a široce se zakřenil. „Protože za tím je určitě něco víc, že ano?“

Entreri se ze všech sil snažil zachovat kamenný výraz, neboť věděl, že kdyby se zakřenil, prozradil by příliš – a jak moc se toužil vysmát Ša’laziho hluboké nevědomosti o nových členech Basadoniho cechu. Ša’lazi se nikdy nedozví, že se v Kalimportu usadila armáda temných elfů a používá Basadoniho cech jako zástěrku.

„Myslel jsem, že jsi souhlasil, že si promluvíme o oáze Dalabád,“ opáčil Entreri.

Ša’lazi si povzdychl a pokrčil rameny. „Můžeme mluvit o tolika zajímavých věcech,“ řekl. „Obávám se ale, že Dalabád k nim nepatří.“

„To si myslíš ty.“

„Za posledních dvacet let se tam nic nezměnilo,“ odvětil Ša’lazi. „Aspoň nic, o čem bych já věděl a ty ne, a to už trvá skoro stejně tolik roků.“

„Korin Soulez má pořád ve svém držení Charonův spár?“ zeptal se Entreri.

Ša’lazi kývl. „Jistě,“ řekl a zachechtal se. „Pořád a navždy. Slouží mu už čtyřicet let, a až Soulez zemře, zdědí ho určitě jeden z jeho třiceti synů, pokud se k němu ovšem jako první nedostane brutální Adánie Soulezová. Korinova dcera je ctižádostivá! Pokud ses chtěl zeptat, jestli by byl ochotný se zbraně vzdát, pak už znáš odpověď. Proto bychom si raději měli promluvit o zajímavějších věcech, jako třeba o Basadoniho cechu.“

Entreriho neoblomný pohled byl v okamžení zpátky.

„Proč by ho teď starý Soulez prodával?“ zeptal se Ša’lazi a dramaticky zamával hubenými pažemi, které vedle jeho obrovské hlavy vypadaly dost divně. „Kolikrát už ses pokoušel ten krásný meč odkoupit, příteli? Třikrát? Ano, ano! Poprvé, když jsi byl ještě štěně s několika stovkami zlaťáků – dar od Basadoniho, co? – v otrhaném měšci.“

Entreri si nemohl pomoct a při té vzpomínce sebou trhl, i když věděl, že Ša’lazi je i přes své chyby ve čtení gest a výrazů, i pravdy, která se za nimi ukrývá, nejlepší v celém Kalimportu. Přesto ona vzpomínka spolu s nedávnými událostmi vytrhla tuto reakci přímo z jeho srdce. Paša Basadoni mu ty peníze kdysi dávno daroval a nic za to nechtěl, byl to jednoduše dárek nejslibnějšímu žákovi. Když si na to Entreri vzpomněl, uvědomil si, že Basadoni byl patrně jediný člověk, který mu kdy něco dal, aniž by chtěl něco na oplátku.

A Entreri Basadoniho před několika měsíci zabil.

„Ano, ano,“ říkal Ša’lazi, mluvil ale spíše sám se sebou než s Entrerim, „potom ses na meč zeptal znovu, a to po smrti paši Pooka. Ach, toho ale potkal ošklivý konec!“

Entreri na něj hleděl. Ša’lazimu asi v tu chvíli došlo, že to s nátlakem na nebezpečného zabijáka možná přehání, proto si zahanbeně odkašlal.

„Už tehdy jsem ti říkal, že je to nemožné,“ pravil Ša’lazi. „Samozřejmě že je to nemožné.“

„Mám teď víc peněz,“ řekl Entreri tiše.

„Na celém světě není dost peněz!“ zakvílel Ša’lazi.

Entreri ani nemrkl. „Víš, kolik je na světě peněz, Ša’lazi?“ zeptal se klidně – příliš klidně. „Víš, kolik peněz je v pokladnicích Basadoniho cechu?“

„Chceš říct Entreriho cechu,“ opravil ho muž.

Entreri to nepopřel a Ša’lazi vykulil oči. Tady to bylo, v jasnější odpověď nemohl informátor doufat. Říkalo se, že starý Basadoni je mrtvý a Šarlota Nešporová i ostatní poručíci cechu nejsou ničím víc než loutkami člověka, který doopravdy tahá za drátky: Artemise Entreriho.

„Charonův spár,“ pravil Ša’lazi a po tváři se mu rozlil úsměv. „Takže mocí za trůnem je Entreri a mocí za Entrerim je… no, řekl bych, že nějaký mág, když tak nutně potřebuješ ten konkrétní meč. Mág, ano, a asi začíná být nebezpečný, co?“

„Hádej dál,“ řekl Entreri.

„A možná uhádnu?“

„Pokud uhádneš, budu tě muset zabít,“ řekl zabiják stále stejně strašlivým, klidným hlasem. „Promluv se šejkem Soulezem. Zjisti jeho cenu.“

„Nemá cenu,“ trval na svém Ša’lazi.

Entreri se vrhl vpřed rychleji než kočka za myší. Jednou rukou chytil Ša’laziho za rameno, druhou položil na dýku a přiblížil svůj obličej jen na palec k Ša’laziho.

„To by bylo velmi nešťastné,“ řekl Entreri. „Pro tebe.“

Zabiják zatlačil informátora do židle, potom vstal a rozhlédl se, jako by ho popadl hlad a on se teď rozhlížel po kořisti, která by ho mohla zasytit. Krátce se podíval na Ša’laziho, vyšel zpod markýzy a splynul s chaosem tržiště.

Když se zklidnil a v duchu si schůzku prošel, vynadal si. Jeho dokonalost začínala nahlodávat frustrace. Nemohl očividněji odhalit kořeny svého problému, než když se tak dychtivě ptal po Charonově spáru. Ta zbraň spolu s kovovou rukavicí byly určeny především k boji s bojovými kouzelníky.

A možná s psioniky?

Protože přesně to byli Entreriho trapiči, Rai’gy a Kimmuriel – poručíci Bregan D’aerthe, kterému velel Jarlaxl – kouzelník a psionik. Entreri je z celého srdce nenáviděl, důležitější však bylo, že věděl, že oni nenávidí jeho. A co hůř, Entreri chápal, že ho před nebezpečnou dvojicí chrání jen sám Jarlaxl. Ke svému překvapení začal drowskému žoldákovi důvěřovat, pochyboval ale, že Jarlaxlova ochrana bude trvat věčně.

Nehody se přece jen stávaly.

Entreri potřeboval ochranu, musel ale jednat jako vždy trpělivě a rozumně, musel za sebou zamést stopy, aby je nikdo nemohl vysledovat, musel bojovat způsobem, který zdokonalil během let v krutých kalimportských ulicích, musel použít mnoho lstivých informací a dezinformací a splést je dohromady tak dokonale, aby je ani přátelé, ani nepřátelé nemohli doopravdy rozmotat. Až bude jen on znát pravdu, bude taky kontrolovat, co se stane.

Ve střízlivém světle proto považoval schůzku se Ša’lazim, která neproběhla ani zdaleka dokonale, za důrazné varování, za připomínku, že mezi temnými elfy přežije jen tehdy, když se bude dokonale ovládat. Pravda byla, že Ša’lazi jeho současné potíže téměř prohlédl, uhádl přinejmenším polovinu. A teď ten chlap s rozpláclým ksichtem nabídne tu informaci každému, kdo dobře zaplatí. V kalimportských ulicích se v těchto dnech mnoho lidí snažilo přijít na to, co stojí za náhlým a brutálním vzestupem Basadoniho cechu.

Ša’lazi uhádl polovinu, proto podezření padne na obvyklé podezřelé: na mocného arcimága nebo na kouzelnické cechy.

Navzdory trpké náladě se Entreri musel zasmát, když si představil Ša’laziho výraz, až jednoho dne odhalí celé tajemství za Basadoniho trůnem, až zjistí, že se v Kalimportu usídlili temní elfové!

Jeho výhrůžka samozřejmě nebyla planá. Pokud Ša’lazimu dojde, co se tu doopravdy děje, Entreri nebo jeden z tisíců Jarlaxlových agentů ho určitě zabije.

Ša’lazi Ozoul zůstal dlouho, velmi dlouho sedět u malého kruhového stolku a přehrával si v mysli každé Entreriho slovo, každé gesto. Věděl, že trefil do černého, když prohlásil, že za Basadoniho vzestupem stojí kouzelník, ale to nebyla žádná novina. S ohledem na rychlost vzestupu a na rozměry zkázy, která postihla konkurenční cechy, už selský rozum napovídal, že je do celé věci zapletený kouzelník nebo spíše celá řada kouzelníků.

Co ale Ša’laziho zaskočilo, byla Entreriho reakce.

Artemis Entreri, mistr sebekontroly, stín samotné smrti, ještě nikdy nedal najevo takový vnitřní neklid – možná dokonce strach? Dotkl se snad Artemis Entreri někdy někoho výhrůžně? Ne, vždy jen na člověka upřel svůj strašlivý pohled, aby mu dal důrazně najevo, že jde po cestě směřující k naprosté zkáze. A pokud toho ten člověk nenechal, žádná další výhrůžka nenásledovala, žádný stisk, žádné bití.

Jenom rychlá smrt.

Ona netypická reakce rozhodně vzbudila Ša’laziho zájem. Jak moc toužil vědět, co Artemisem Entrerim natolik otřáslo – na druhou stranu ale bylo zabijákovo chování jasným odstrašujícím varováním. Ša’lazi dobře věděl, že cokoli, co zneklidní Artemise Entreriho, dokáže lehce, velmi lehce zničit Ša’laziho Ozoula.

Byla to zajímavá situace, která Ša’laziho hluboce děsila.

ČÁST PRVNÍ

Držet se sítě

Žiji ve světě, ve kterém zlo je skutečné. Nemluvím o zlých lidech ani o goblinech – kteří jsou často zlí – a dokonce ani o vlastních lidech, o temných elfech, kteří dokáží být zákeřnější než goblini. Všichni ti tvorové jsou schopní velké krutosti, ale nejsou, dokonce ani v nejhorších případech, ztělesněním zla. Ne, ten titul připadá jiným, démonům a ďáblům, kteří často slouží kněžím a mágům. Tito hluboce odpudiví tvorové z nižších sfér jsou jednoduše zlí. Neexistuje žádná naděje, že by byli spaseni, že by ve svém – bohužel téměř věčném – životě udělali něco, co by třeba jen hraničilo s dobrem.

Napadá mě, jestli by ti tvorové dokázali existovat bez tmy v srdcích příslušníků rozumných ras. Jsou zdrojem zla, jako mnozí zákeřní lidé nebo drowové, nebo jen jeho následkem, fyzickou manifestací zkaženosti, která ovládla srdce tolika stvoření?

Věřím v druhou možnost. Určitě to není náhoda, že démoni a ďáblové nemohou vstoupit do materiální sféry existence, aniž by je zavolal nějaký rozumný tvor. Vím jistě, že jsou pouze nástrojem, náčiním, které má vykonat zákeřné skutky ve službě skutečného zla.

A co je pak Crenshinibon? Je to předmět, artefakt – i když vnímavý – postrádá ale inteligenci rozumné bytosti. Protože Magický krystal se nemůže rozvíjet ani měnit, napravit se. Jediné, z čeho se dokáže poučit, jsou chyby, které udělá při manipulaci s jinými, při hledání nejlepšího způsobu, jak ovládnout srdce všech okolo. Neumí ani přehodnotit své cíle nebo si je rozmyslet – ne, jeho účel zůstane navěky stejný.

Je tedy doopravdy zlý?

Ne.

Kdysi bych tvrdil něco jiného, a to navzdory skutečnosti, že jsem měl nebezpečný artefakt nějaký čas u sebe a dostal jsem šanci lépe ho poznat. Pravdu o Magickém krystalu jsem zjistil teprve nedávno, když jsem si přečetl dlouhou a podrobnou zprávu, kterou mi poslal velekněz Kaderl Bonadus z Duchovního vzletu. Poznal jsem, že samotný předmět je anomálií, chybou, a jeho nekonečný hlad po moci a slávě za každou cenu je pouze překrouceným přáním jeho druhého stvořitele, osmého ducha, který si našel cestu do samotné podstaty artefaktu.

Kaderl zjistil, že Magický krystal byl vyroben sedmi kostěji, jejichž cílem bylo stvořit artefakt největší moci. Další urážkou rasám, které nemrtví králové plánovali dobýt, bylo, že se artefakt vyrovnal samotnému slunci, dárci života. Když kostějové spojili svoji magii, pohltila je. Na rozdíl od ostatních učenců zastával Kaderl názor, že vědomí zvrácených tvorů nebyla vtažena do nitra artefaktu, nýbrž je sežehly jeho sluneční vlastnosti. A tak se jejich plán obrátil proti nim, zůstal z nich jen popel a vstřebané střípky jejich roztříštěného ducha.

Tolik toho o nejranější historii Magického krystalu ví mnoho osob, a to včetně démonů, kteří po něm prahnou. Ale druhý příběh, který Kaderl objevil, je mnohem složitější a odhaluje pravdu o Crenshinibonu, o jeho naprostém selhání a překroucení dobrých úmyslů.

Crenshinibon se v materiální sféře objevil poprvé před několika staletími, a to v daleké zemi zvané Zakhara. Tehdy to byl pouhý kouzelnický nástroj, i když velmi mocný, artefakt, který uměl vrhat ohnivé koule a stavět velké zářivé stěny ze světla tak ostrého, že umělo sežehnout maso z kostí. O Crenshinibonově temné minulosti se ví jen málo, tedy dokud nepadl do rukou jistého sultána. Onen velký vůdce, jehož jméno odvál čas, zjistil o Magickém krystalu pravdu a spolu s dvorními kouzelníky dospěl k názoru, že práce kostějů není hotová. A tak došlo ke „druhému stvoření“ Crenshinibonu, které zesílilo jak jeho moc, tak jeho omezené vědomí.

Sultán nesnil o dobývání, pouze o mírumilovné existenci mezi bojovnými sousedy. A proto si díky nejnovější moci artefaktu vysnil a poté i postavil řadu křišťálových věží. Táhly se od hlavního města přes poušť k druhému městu království, které často čelilo nájezdům, a vzdálené od sebe byly přesně den cesty. Vztyčil téměř stovku těchto křišťálových věží a skoro obrannou linii dokončil.

Bohužel ale moc Crenshinibonu přecenil, věřil totiž, že artefakt s každou vztyčenou věží sílí, ve skutečnosti však Magický krystal slábl a spolu s ním i jeho manifestace. Krátce poté se z pouště přihnala obrovská písečná bouře, přírodní katastrofa ale byla jen předehrou k invazi sousedního šejka. Stěny křišťálových věží byly tak tenké, že je písek roztříštil a vzal s sebou i sny sultána o bezpečí.

Přes království se přehnaly nepřátelské hordy a vyvraždily sultánovu rodinu, zatímco on mohl jen bezmocně přihlížet. Jejich nemilosrdný vládce sultána nezabil – chtěl, aby ho pálily bolestivé vzpomínky – vzal si ho ale Crenshinibon, anebo aspoň kousek jeho ducha.

O těch dobách víme jen velmi málo, a to dokonce i Kaderl, který mezi své zdroje informací počítá i polobohy, mladý Deneirův kněz je ale přesvědčený, že „druhé stvoření“ Crenshinibonu stojí za současným hladem artefaktu. Kdyby si Crenshinibon udržel nejvyšší úroveň moci a křišťálové věže zůstaly silné, hordy by byly odraženy a sultánova rodina, jeho drahá žena a krásné děti, by nebyly zavražděny.

Nyní artefakt, který obsahuje překroucené aspekty sedmi mrtvých kostějů a raněného, utrápeného ducha sultána, pokračuje v zoufalé snaze o získání a uchování co největší moci, a to jakýmkoli způsobem.

Tento příběh má mnoho stránek. Kaderl v dopise naznačil, i když nedospěl ke konkrétním závěrům, že právě zbudování křišťálových věží mohlo vyprovokovat invazi, protože okolní šejkové dostali strach, že jejich pohraniční oblasti budou brzy čelit útoku. Je Magický krystal ponaučením pro nás všechny? Ukazuje jasně pošetilost přehnané ctižádosti, i když ona ctižádost pramení z dobrých úmyslů? Sultán jen toužil ochránit své mírumilovné království, a přesto sáhl po příliš velké moci.

A právě to zničilo jak jeho samotného, tak jeho rodinu i království.

A co tedy bude s Jarlaxlem, který má nyní Magický krystal v rukou? Měl bych ho najít, artefakt mu vzít a odnést ho Kaderlovi, aby ho zničil? Bez tak mocného, nebezpečného artefaktu by svět byl dozajista lepším místem.

Na druhou stranu bude pro tvory se zlou povahou vždy existovat jiný nástroj, jiné ztělesnění jejich zla, ať už to bude démon, ďábel nebo nestvůrný artefakt jako Crenshinibon.

Ne, samotná ztělesnění zla problém nejsou, protože nemohou existovat a fungovat bez zla, které se nachází uvnitř srdcí rozumných bytostí.

Dej si pozor, Jarlaxle. Dej si pozor.

- Drizzt Do’Urden

1

Náhled

Dwavel Tigvilíková po špičkách vešla do šerého pokojíku vzadu v přízemí svého podniku Měďák. Dwavel byla schopná půlčice – uměla použít své vnady, dýky, ale hlavně rozum – a nebyla zvyklá plížit se vlastním domem, protože byl nejbezpečnější v celém Kalimportu. Šlo tu ale o Artemise Entreriho, a žádné místo na světě nebylo doopravdy bezpečné, když byl smrtící zabiják poblíž.

Když vstoupila, pochodoval sem a tam a její příchod ani nevzal na vědomí. Dwavel na něj zvědavě pohlédla. Věděla, že Entreri byl v poslední době neklidný, a byla také jednou z mála mimo Basadoniho cech, kdo věděl proč. Do Kalimportu vtrhli temní elfové, infiltrovali místní ulice a Entreri sloužil jako fasáda jejich operací. I kdyby Dwavel neměla potuchy o tom, jak strašliví dokáží drowové být, jediný pohled na Entreriho by ji o tom ujistil. Nikdy nebýval nervózní – Dwavel si nebyla jistá, jestli je nyní – a ona by si nikdy nepomyslela, že bude bojovat sám se sebou.

A co bylo ještě podivnější, Entreri se jí svěřil. Takové věci prostě nedělal. Přesto Dwavel necítila žádnou léčku. Věděla, že situace je přesně taková, jak se zdá, i když to bylo překvapivé. Entreri mluvil s ní stejně jako sám se sebou, aby si utřídil myšlenky, a z nějakého důvodu, který Dwavel ještě nechápala, jí dovolil poslouchat.

Považovala to za největší kompliment, byla si ale taky vědoma toho, jaká rizika to s sebou nese. S tou znepokojivou myšlenkou se paní cechu tiše posadila na židli, pečlivě poslouchala a pátrala po stopách a nápovědách. První a nejpřekvapivější přišla, když náhodou pohlédla na židli u zadní stěny pokoje. Stála na ní napůl vypitá láhev domácí whisky.

„Vidím je na každém rohu každé ulice v břiše tohohle prokletého města,“ říkal Entreri. „Chvastouni se chlubí svými jizvami a zbraněmi a považují je za čestné odznaky, muži a ženy, které tak zajímá jejich pověst, že ztratili z očí to, čeho chtěli skutečně dosáhnout. Hrají jen o status a slávu, žádný lepší cíl nemají.“

Hovořil stále zřetelně, přesto bylo Dwavel jasné, že Entreri pil.

„Odkdy se Artemis Entreri stará o pouliční zlodějíčky?“ zeptala se Dwavel.

Entreri se zastavil a s odevzdaným výrazem na ni pohlédl. „Vidím je a všímám si jich, protože vím, že mě má pověst předchází. A právě kvůli ní by mi spousta lidí v ulicích nejraději vrazila dýku do srdce,“ odvětil zabiják a znovu začal pochodovat sem a tam. „Jakou pověst by si tím vrah získal. Ví, že jsem starší, a myslí si, že i pomalejší – a vlastně mají pravdu. Už nejsem tak rychlý jako před deseti lety.“

Dwavel po tom překvapivém přiznání přimhouřila oči.

„Ale jak tělo stárne a pohyby se zpomalují, mysl je stále ostřejší,“ pokračoval Entreri. „I mě zajímá pověst, i když už ne tak jako dřív. Mým životním cílem bylo být nejlepší v tom, co dělám, a dovednostmi a chytrostí porážet nepřátele. Toužil jsem být dokonalým válečníkem, a až nenáviděný temný elf mi ukázal, jak moc jsem se mýlil. Moje neplánovaná výprava do Menzoberranzanu, kde jsem byl jako Jarlaxlův ‚host‘, mi ukázala marnost světa plného toho, čím jsem se chtěl stát. V Menzoberranzanu jsem viděl svůj odraz na každém rohu, viděl jsem válečníky, kteří se stali tak necitlivými ke všem okolo, tak uchvácenými svým cílem, že nedokázali ocenit cestu k němu.“

„Jsou to drowové,“ namítla Dwavel. „Nemůžeme chápat jejich skutečnou motivaci.“

„Jejich město je nádherné, moje malá přítelkyně,“ odvětil Entreri, „a jejich moc si ani neumíš představit. A přesto je Menzoberranzan prázdný, dutý, chybí mu vášeň, pokud ovšem nepočítáš nenávist. Vrátil jsem se z města, kde žije dvacet tisíc zabijáků, skutečně změněný a začal jsem pochybovat o úplných základech svého bytí. Jaký je vůbec smysl všeho?“

Dwavel si propletla prsty na kyprých ručkách, zvedla je ke rtům a upřeně se na muže zadívala. Napadlo ji, jestli se jí Entreri nesnaží oznámit, že odchází na odpočinek. Popíral snad život, který znal, slávu, jíž dosáhl? Tiše vydechla, zavrtěla hlavou a řekla: „Na to si musíme všichni odpovědět sami, ne? Jde nám o zlato, o úctu, o majetek nebo o moc…“

„Správně,“ řekl chladně. „Teď už lépe chápu, kdo jsem a co je opravdu důležité. Ještě nevím, kam se vydám, jaké výzvy mi zůstaly k pokoření, vím ale, že je důležité užít si cestu, která k nim vede.

Mám vůbec zájem zachovat si pověst?“ zeptal se najednou, zrovna když se ho Dwavel chystala zeptat, jestli tuší, kam ho jeho cesta může zavést – což bylo důležité s ohledem na moc Basadoniho cechu. „Chci, aby mě zabijáci v Kalimportu dál brali jako ztělesnění úspěchu?

Ano, v obou případech. Ale z jiných důvodů, než jaké mají ti blázniví chvastouni na rozích ulic, ty jejich je totiž doženou k útoku na mě, po kterém skončí mrtví ve škarpě. Ne, pověst mě zajímá jen proto, že mi umožňuje dělat efektivněji to, co si zamanu. Sláva mě zajímá jen proto, že se mě kvůli ní moji nepřátelé víc bojí, bojí se mě tak iracionálně, že si přestávají dávat pozor. Bojí se mě, i když po mně jdou, nejedná se však o zdravý respekt, ale o strach, který je skoro ochromuje a způsobuje, že o sobě neustále pochybují. Já mohu jejich strach využít proti nim. Stačí, abych blufoval nebo předstíral výpad, a jejich vlastní pochybnosti způsobí, že se dostanou do úplně chybné pozice. Umím totiž předstírat zranitelnost a využít zdánlivé výhody proti neopatrným, a když už se stanu skutečně zranitelným, ti opatrní se neodváží agresivně zasáhnout.“

Odmlčel se, kývl a Dwavel pochopila, že si opravdu třídí myšlenky. „To je jistě záviděníhodná pozice,“ nadhodila.

„Jen ať si pro mě ti blázni přijdou, jeden po druhém, nekonečný zástup nedočkavých zabijáků,“ řekl Entreri a znovu kývl. „S každým zabitím jsem moudřejší, a jak má moudrost roste, jsem i silnější.“

Plácl se kloboukem, zvláštním černým bolerem s úzkou stříškou, o stehno, poté trhl zápěstím a překulil si ho nahoru po paži a přes rameno na hlavu, kde doplnil krásný sestřih, který si právě pořídil. Teprve tehdy si Dwavel všimla, že si oholil bradku, takže mu zůstal jen tenký knírek, trocha vousů pod spodním rtem a proužek vedoucí dolů k bradě, kde se rozbíhal do stran do podoby obráceného T.

Entreri pohlédl na půlčici, lstivě mrkl a opustil pokoj.

Dwavel uvažovala, co to mělo znamenat. Ovšemže byla ráda, že se upravil, protože jeho netypickou nedbalost považovala za znamení, že ztrácí sebekontrolu, a co hůř, i srdce.

Dlouho tam seděla, klepala si sepnutýma rukama do vyšpuleného spodního rtu a přemýšlela, proč byla k této scéně přizvána, proč Artemis Entreri cítil potřebu být k někomu, ke komukoli – třeba i k sobě samotnému – upřímný. Dwavel si uvědomila, že musel dosáhnout nějakého prozření, a pochopila, že ona taky.

Artemis Entreri byl její přítel.

2

Život v temné uličce

„Rychleji! Řekl jsem rychleji!“ zavyl Jarlaxl. Jeho paže se opakovaně míhala a vrhala po uhýbajícím, točícím se zabijákovi zdánlivě nekonečný proud dýk.

Entreri se zuřivě oháněl drahokamy posázenou dýkou a mečem – drowskou čepelí, kterou si zrovna dvakrát neoblíbil – a to jak uvnitř, tak vně svých vertikálních otoček, chytal jimi dýky a odhazoval je stranou. A po celou dobu se jeho nohy pohybovaly, pobíhaly sem a tam, zatímco on vyhlížel nějakou mezeru v Jarlaxlově dokonalém obranném postoji – v postoji, který ještě umocňoval proud točících se dýk.

„Vidím díru!“ zvolal drowský žoldák a mrštil jednou, druhou, třetí dýkou.

Entreri trhl mečem na opačnou stranu, věděl ale, že odhad jeho protivníka byl správný. Vrhl se proto raději do kotoulu, schoulil hlavu a pažemi si zakryl všechna životně důležitá místa.

„Ach, dobrá práce!“ poblahopřál Jarlaxl, když Entreri vyskočil zpátky na nohy, poté co utržil jen jediný zásah a dýka navíc uvízla v záhybu jeho pláště namísto v kůži.

Entreri cítil, jak se dýka zhoupla a udeřila ho zezadu do nohy, když se postavil. Obával se, že by o ni mohl zakopnout, vyhodil proto vlastní dýku do vzduchu, strhl si plášť z ramenou a chystal se ho stejným plynulým pohybem zahodit.

Vtom ho ale něco napadlo, plášť neodhodil, místo toho chytil svoji smrtící dýku a vložil si ji mezi zuby. Vydal se kolem drowa a mával přitom okolo sebe pláštěm, drowským piwafwi, jako štítem proti letícím dýkám.

Jarlaxl se usmál. „Improvizace,“ řekl s očividným obdivem. „Znamení skutečného válečníka.“ Sotva ale domluvil, jeho paže se znovu dala do pohybu. Zabijákovým směrem vylétly čtyři dýky.

Entreri se sehnul, otočil dokola, vyhodil plášť do vzduchu a chytil ho, když se opět ocitl tváří k drowovi. Jedna dýka cinkla o podlahu, další prolétla nad Entreriho hlavou a těsně ho minula a zbývající dvě se zachytily v látce spolu s tou předchozí.

Entreri dál mával pláštěm, už ale nelétal tak volně, protože ho zatížily tři dýky.

„Možná to není až tak dobrý štít,“ poznamenal Jarlaxl.

„Mluvíš líp, než bojuješ,“ opáčil Entreri. „To je špatná kombinace.“

„Mluvím proto, že si náš souboj užívám, můj rychlý příteli,“ odvětil Jarlaxl.

Opět se ohnal paží, Entreri se ale zatím dal do pohybu. S rukou daleko od těla, aby nezakopl o plášť, se vrhl do kotoulu a během okamžení překonal vzdálenost, která ho od žoldáka dělila.

Jarlaxl hodil dýkou a ta se odrazila od Entreriho zad. Další, která vyklouzla z magického chrániče, si ale nechal v ruce, trhl zápěstím a vyřkl povel. Dýka zareagovala a protáhla se do meče. Když se Entreri dostal až k Jarlaxlovi, zaútočil mu na břicho, aby ho vykuchal, přesně jak Jarlaxl předvídal, drow ale úder zablokoval.

Entreri zůstal skrčený, vyrazil vpřed a mávl pláštěm, aby ho omotal Jarlaxlovi kolem nohou. Žoldák rychle ukročil a skoro unikl, jedna z dýk se mu ale zahákla o botu a drow upadl. Jarlaxl měl mrštnost drowa, ale to Entreri taky. Muž se nad drowem vztyčil a bodl mečem.

Jarlaxl úder rychle vykryl a udeřil mečem do Entreriho zbraně. K drowovu překvapení vyrazil zabijákovi meč z ruky. Jarlaxl ale brzy pochopil, protože Entreri ho nyní popadl volnou rukou za předloktí a obrátil mu zbraň do strany.

Zabiják zaútočil druhou rukou, ve které se mu objevila drahokamy posázená dýka.

Entreri měl výhodu na své straně a Jarlaxl nemohl udělat vůbec nic, nemohl se ani odvrátit. Přes Entreriho se přelila vlna zoufalství, naprosté a čiré beznaděje. Měl pocit, jako by se mu někdo vplížil do mozku, zpřeházel mu myšlenky a zpomalil všechny jeho reflexy. Během nastalé pauzy zaútočil Jarlaxl druhou rukou a hodil dýkou, která trefila Entreriho do břicha a neškodně se odrazila.

Entreriho mysl dál zalévaly disharmonické, paralyzující emoce. Zabiják klopýtl vzad, sotva to ale cítil, a proto byl poněkud zmatený, když o chvíli později přišel k sobě a zjistil, že se nachází na opačné straně malé místnosti, sedí u zdi a hledí na usmívajícího se Jarlaxla.

Entreri zavřel oči a konečně vytěsnil zmatenou změť emocí z mysli. Předpokládal, že zasáhl Rai’gy, drowský kouzelník, který propůjčil Entrerimu a Jarlaxlovi kamennou kůži, aby spolu mohli bez obav trénovat. Když se ale rozhlédl, zjistil, že kouzelníka nikde nevidí. Podíval se proto na Jarlaxla a uhádl, že žoldák použil další ze zdánlivě nekonečné řady triků. Možná že rozbil Entreriho soustředění nejnovějším magickým artefaktem, mocným Crenshinibonem.

„Možná jsi pomalejší, příteli,“ podotkl Jarlaxl. „To by byla opravdu škoda. Je dobře, že už jsi porazil svého zapřisáhlého nepřítele, protože Drizzt Do’Urden má před sebou ještě mnoho staletí mladistvé rychlosti.“

Entreri se jeho slovům vysmál, ve skutečnosti mu ta představa ale hlodala v mysli. Celý život usiloval o dokonalost a snažil se být vždy připravený. A i nyní, ve středním věku, si byl jistý, že by dokázal porazit skoro každého nepřítele – čirými dovednostmi nebo lstí, přípravou bojiště – Entreri ale nechtěl zpomalit. Nechtěl přijít o svoji bojovou brilantnost, která poznamenala celý jeho život.

Chtěl Jarlaxlova slova popřít, ale nemohl, protože hluboko v srdci věděl, že souboj s Drizztem ve skutečnosti prohrál, kdyby totiž do bitky nezasáhl psionickými silami Kimmuriel Oblodra, zvítězil by Drizzt.

„Nepřemohl jsi mě rychlostí,“ namítl zabiják a zavrtěl hlavou.

Jarlaxl vyrazil vpřed a nebezpečně přimhouřil zářící oči – ve tváři měl hrozbu, vztek, což byly výrazy, které zabiják u pohledného drowského velitele žoldáků, který se měl vždy pod kontrolou, vídal jen vzácně.

„Mám tohle!“ oznámil Jarlaxl, rozhalil si plášť a ukázal Entrerimu hrot Crenshinibonu, Magického krystalu, který nosil schovaný v kapse. „Na to nikdy nezapomeň. I bez něho bych tě asi dokázal porazit, i když jsi dobrý, příteli – lepší než jakýkoli člověk, se kterým jsem se kdy setkal. Když ale mám u sebe tohle… jsi pouhý smrtelník a ve spojení s Crenshinibonem tě dokážu zničit pouhou myšlenkou. Na to nikdy nezapomeň.“

Entreri sklopil zrak, rozebral si jeho slova i tón a vryl si do mysli obrázek netypického výrazu na Jarlaxlově usměvavé tváři. Ve spojení s Crenshinibonem? Jsi pouhý smrtelník? Co to mělo, u Devíti pekel, znamenat? Na to nikdy nezapomeň, řekl Jarlaxl a opravdu to byla lekce, kterou bude Entreri dlouho nosit v mysli.

Když vzhlédl, uviděl, že Jarlaxl má na tváři opět svůj typický výraz, prohnaný, lehce pobavený úsměv, který všem, kdo ho spatřili, jasně říkal, že mazaný drow ví víc než oni, víc, než by kdy mohli vědět.

Při pohledu na uvolněného Jarlaxla si Entreri také uvědomil, jak nové pro ně jejich tréninky jsou. Žoldácký velitel odmítal s kýmkoli jiným cvičit. Rai’gy vypadal šokovaně, když mu Jarlaxl oznámil, že se s Entrerim plánuje bít pravidelně.

Entreri chápal logiku jeho rozhodnutí. Jarlaxl přežíval zčásti i proto, že všem okolo připadal tajemný. Nikdo nikdy neviděl žoldáckého velitele v pravém světle. Jak spojence, tak nepřátele udržoval v nejistotě, aby se neustále divili, a přesto Artemisi Entrerimu tolik odhalil.

„Ty dýky,“ řekl Entreri, když se uklidnil a sám se zatvářil lstivě. „Byly to pouhé iluze.“

„Možná ve tvé mysli,“ odvětil temný elf jako vždy tajemně.

„Byly,“ trval na svém zabiják. „Rozhodně bys jich u sebe nemohl mít tolik a žádná magie nedokáže vytvářet nové tak rychle.“

„Jak říkáš,“ odvětil Jarlaxl. „Slyšel jsi ale řinčení, když jsi je odrážel vlastními zbraněmi, a cítil jsi tíhu těch, které se ti zabodaly do pláště.“

„Myslel jsem, že slyším řinčení,“ opravil ho Entreri a přemýšlel, jestli konečně našel díru v žoldákových nekonečných hádankách.

„Není to totéž?“ odvětil Jarlaxl, Entrerimu se ale zdálo, že jeho smích zní temně.

Entreri zvedl plášť a spatřil několik dýk – pevných, kovových dýk – které stále trčely ze záhybů, navíc našel několik děr v látce. „Tak aspoň některé byly iluzorní,“ hádal se nejistě.

Jarlaxl jen pokrčil rameny, protože odmítal přiznat pravdu.

S podrážděným povzdychem zamířil Entreri pryč z místnosti.

„Nikdy nezapomínej, příteli, že i iluze tě může zabít, když v ni věříš,“ zavolal Jarlaxl.

Entreri se zastavil a s ponurým výrazem se otočil. Nebyl zvyklý na to, aby ho někdo otevřeně varoval nebo mu vyhrožoval, věděl ale, že v případě Jarlaxla nejsou hrozby nikdy plané.

„A skutečná věc tě může zabít, ať už v ni věříš nebo ne,“ odvětil Entreri a otočil se zpátky ke dveřím.

Zabiják při odchodu vrtěl hlavou, frustrovaný, a přesto zaujatý. Entreri si dobře uvědomoval, že tak už to s Jarlaxlem chodí, a ještě víc ho překvapilo, že mu tato stránka chytrého drowského žoldáka připadá nejpřitažlivější.

To je on, řekl Kimmuriel Oblodra znakovou řečí svým společníkům, Rai’gymu a Berg’inyonovi Baenre, nejnovějšímu přírůstku povrchové armády Bregan D’aerthe.

Když oblíbený syn nejmocnějšího rodu v Menzoberranzanu vyrůstal, celý drowský svět mu ležel u nohou – jak jen to pro drowského muže v Menzoberranzanu bylo možné – ale jeho matka, mocná matrona Bagre, vedla katastrofální útok na trpasličí království, který skončil její smrtí a naprostým chaosem v drowském městě. V tom čase zmatku a úzkosti se Berg’inyon rozhodl přidat na stranu Jarlaxla a jeho nepolapitelné žoldácké bandy Bregan D’aerthe. Berg’inyon patřil k nejlepším bojovníkům ve městě a rodinná pouta ho vázala k rodu Baenre, proto byl uvítán s otevřenou náručí a rychle povýšen na vrchního poručíka. Proto tady, na tréninkové výpravě, nebyl jako Rai’gyho a Kimmurielův sluha, nýbrž jim byl roven.

Zadíval se na lidskou ženu, kterou si Kimmuriel vybral za cíl, ženu s bujnými křivkami oděnou do šatů obyčejné pouliční děvky.

Četl jsi jí myšlenky? zeptal se Rai’gy a jeho prsty upletly složitý vzor, který navíc doplnil výrazy a stažením pohledných, ostrých drowských rysů.

Špehuje pro Slídily, ujistil Kimmuriel tiše svého společníka. Je velitelkou jejich sítě. Všichni, kdo chodí okolo, jí hlásí, co zjistili.

Berg’inyon nervózně přešlápl, protože mu odhalení zvláštního a pozoruhodně mocného Kimmuriela nebyla po chuti. Doufal, že mu Kimmuriel zrovna nečte myšlenky, protože uvažoval, jak se může Jarlaxl ve společnosti toho drowa cítit v bezpečí. Vypadalo to, že Kimmuriel umí vejít někomu do mysli stejně lehce jako Berg’inyon otevřenými dveřmi do pokoje. Zasmál se, zamaskoval ale smích kašlem, když si uvědomil, že Jarlaxl patrně zajistil své dveře pastmi. Berg’inyon se rozhodl, že se bude muset tu techniku naučit, pokud nějaká existovala, aby si udržel Kimmuriela od těla.

Víme, kde jsou ostatní? zeptal se Berg’inyon tiše rukama.

Bylo by představení kompletní, kdybychom to nevěděli? odvětil Rai’gy gesty. Kouzelník se zazubil a brzy už se všichni tři křenili a tvářili se mazaně a hladově.

Kimmuriel zavřel oči a zklidnil se hlubokými, pomalými nádechy.

Rai’gy to vzal jako znamení a vytáhl z jednoho z váčků u opasku řasu obalenou kouskem žvýkací gumy. Otočil se k Berg’inyonovi a začal pohybovat prsty. Drowský válečník sebou instinktivně trhl – což by udělala většina tvorů, kdyby je drowský kouzelník začal opřádat kouzlem.

První kouzlo bylo hotové a Berg’inyon, kterého mělo zneviditelnit, zmizel. Rai’gy se znovu dal do práce a tentokrát použil kouzlo, kterým uchopil mysl špionky a znehybnil ji.

Žena sebou škubla, zdálo se však, že kouzlo drží, pak ho ale ze sebe setřásla, nervózně se rozhlédla a očividně zbystřila.

Rai’gy zavrčel a znovu se pustil do zaklínání. Neviditelný Berg’inyon na něj hleděl s téměř posměšným úsměvem – ano, neviditelnost měla své výhody! Rai’gy lidi neustále shazoval a nadával jim všemi drowskými pojmy pro vnitřnosti a zdechliny. Třebaže ho ale zaskočilo, že lidská žena kouzlu odolala – což muselo stát velkou duševní námahu – Berg’inyon si všiml, že si chvástavý kouzelník připravil víc kouzel, i když jedno mělo víc než stačit.

Tentokrát žena udělala jeden krok a strnula.

Běž! řekl Kimmuriel prsty. Ještě než gesto dokončil, otevřel silou mysli mezi drowy a ženou portál. Najednou stála přímo před nimi, pořád na ulici, ale jen pár kroků od nich. Berg’inyon skočil, popadl ji, vtáhl do mimosférického prostoru a Kimmuriel dveře opět zavřel.

Všechno se to událo tak rychle, že kdyby se někdo na ulici díval, vypadalo by to, jako by žena prostě zmizela.

Psionik zvedl jemnou černou ruku, dotkl se čela oběti a mentálně se s ní spojil. Cítil její hrůzu, protože i když ji po fyzické stránce zmrazilo Rai’gyho kouzlo, její mysl stále pracovala, a byla si tak vědoma toho, že stojí před temnými elfy.

Kimmuriel se chvíli kochal její hrůzou a bavil se. Potom použil psionickou sílu a obklopil ji štítem vstřebávajícím kinetickou energii, přičemž použil techniku, kterou zdokonalil v Entreriho souboji s Drizztem Do’Urdenem.

Když skončil, kývl.

Berg’inyon se vzápětí zviditelnil, když drowským mečem sekl ženě po hrdle, útok totiž rozbil obrannou magii Rai’gyho neviditelného kouzla. Drowský válečník se pustil do divokého tance, sekal a bušil oběma krásnými meči, vší silou bodal, a jednou dokonce ťal oběma čepelemi najednou, tvrdý úder přitom nasměroval ženě na hlavu.

Nevystříkla ale žádná krev a žena ani jednou nezasténala bolestí, protože Kimmurielův štít odrazil všechny údery, zachytil a vstřebal obrovskou energii, která při brutálním tanci drowského válečníka vznikla.

Pokračovalo to několik minut, dokud je Rai’gy nevaroval, že ochromení brzy vyprchá. Berg’inyon couvl, Kimmuriel zavřel znovu oči a Rai’gy se pustil do dalšího kouzlení.

Oba diváci, Kimmuriel a Berg’inyon, se zle zakřenili, když Rai’gy vytáhl malinkou kuličku netopýřího guána páchnoucího po síře, vložil ho ženě i s prsty do úst a aktivoval kouzlo. Vzadu v ženiných ústech se zablesklo a světlo jí sklouzlo dolů krkem.

Znovu se objevil chodník, velmi blízko, když Kimmuriel otevřel druhou sférickou bránu, která vedla zpět na ulici, a Rai’gy vystrčil ženu hrubě ven.

Kimmuriel zavřel dveře a pobaveně se dívali.

Ochromující kouzlo vyprchalo jako první a žena zavrávorala. Pokusila se vykřiknout, pálení v hrdle u ní ale vyvolalo prudký záchvat kašle. Na tváři se jí objevil zvláštní výraz plný hrůzy.

Cítí energii obsaženou v kinetické bariéře, vysvětlil Kimmuriel. Já už ji nedržím – uvolnění brání jen její vlastní vůle.

Jak dlouho? zeptal se ustaraný Rai’gy, ale Kimmuriel se jen usmál a pokynul jim, aby se dívali a bavili se.

Žena se rozběhla. Trojice drowů si všímala lidí, kteří se okolo ní dali do pohybu, někteří se opatrně blížili – patrně jiní špioni – další byli prostě zvědaví. Ještě jiní se vyděsili a snažili se od ní dostat co nejdál.

Po celou dobu se snažila křičet, ale jen kašlala, jak ji pálilo v hrdle. Oči měla vytřeštěné, tak děsivě, uspokojivě vytřeštěné. Cítila obrovskou energii ve svém nitru, která žadonila o uvolnění, žena ale netušila, jak to má udělat.

Nedokázala kinetickou bariéru udržet a její počáteční pochopení přešlo z hrůzy ve zmatek. Berg’inyonovo strašlivé bití se uvolnilo celé naráz a nečekaně. Na bezmocnou ženu dolehla všechna seknutí a bodnutí, údery i výpady, a přihlížejícím se zdálo, jako by se prostě najednou rozpadla, po obličeji, hlavě a hrudi se jí totiž rozstříkly galony krve.

Téměř ihned klesla k zemi, než ale stačil někdo zareagovat, než mohli lidé utéct, nebo jí naopak přispěchat na pomoc, zaktivovalo se Rai’gyho poslední kouzlo, opožděná ohnivá koule, která sežehla jak mrtvou ženu, tak mnohé okolo.

Mimo dosah výbuchu lidé vytřeštěně zírali na spálenou mrtvolu, a to jak společníci mrtvé, tak nezaujatí kolemjdoucí, a jejich výrazy čiré hrůzy nemilosrdné temné elfy nesmírně těšily.

Krásné divadlo. Skutečně stálo za to.

V Berg’inyonově případě ale posloužilo ještě jinému účelu, důrazně mu totiž připomnělo, aby se měl před ostatními poručíky na pozoru. Dokonce i s ohledem na vysoké drowské standardy byli tito dva v mučení a vraždění obzvláště zběhlí, skuteční mistři svého řemesla.

3

Pokořující setkání

Získal zpátky svůj starý pokoj. A dokonce i jméno. Nejvyšší představitelé Luskanu neměli tak dlouhou paměť, jak tvrdili.

Předchozího roku byl Morik Bídák obviněn z pokusu o vraždu ctihodného kapitána Deudermonta z lodě Mořský skřítek, slavného lovce pirátů. A protože se v Luskanu obvinění rovnalo usvědčení, čekala Morika strašlivá smrt ve veřejném cirkuse známém jako Vězeňské divadlo. Vlastně procesem konečného mučení právě procházel, když odporná scéna vzbudila v kapitánu Deudermontovi takovou hrůzu, že mu udělil milost.

Přesto však byl Morik navěky vykázán z Luskanu a pod hrozbou smrti se nesměl vrátit. Ovšemže se vrátil, a to hned následujícího roku. Zpočátku vystupoval pod cizí identitou, postupně se ale začal oblékat i chovat jako dřív, získal zpět konexe v ulicích, starý byt, a nakonec dokonce i jméno a pověst s ním spojenou. Autority to samozřejmě věděly, ale protože měly spoustu jiných darebáků na mučení, zdálo se, že je jim to ukradené.

Nyní se Morik dokázal ohlédnout zpátky po onom strašlivém dni ve Vězeňském divadle s humorem. Připadalo mu dokonale ironické, že byl mučen za zločin, který nespáchal, když se dopustil tolika, za které mohl být po právu odsouzen.

Teď už to ale všechno byla jen vzpomínka, vzpomínka na vír intrik a nebezpečí zvaný Wulfgar. Opět byl Morik Bídák a všechno bylo jako dřív… tedy skoro.

Protože teď tu byl další prvek, záhadný, ale také děsivý, který vstoupil do Morikova života. Opatrně se plížil ke dveřím svého pokoje, rozhlížel se a studoval stíny v úzké chodbě. Když si byl jistý, že je sám, přistoupil ke dveřím, skryl je před zvědavýma očima pátrajícíma magií a pustil se do zneškodňování skoro tuctu smrtících pastí, odshora až dolů k prahu a po obou stranách veřejí. Když byl hotov, vytáhl kruh s klíči a odemkl zámky – první, druhý, třetí – a s cvaknutím dveře otevřel. Zneškodnil další past – tentokrát výbušninu – vešel, zavřel za sebou, zamkl a znovu všechny pasti nalíčil. Celý proces trval víc než deset minut, přesto ho prováděl pokaždé, když se vrátil domů. Do Morikova života totiž bez ohlášení a bez pozvání vstoupili temní elfové. Sice mu slíbili královský poklad, pokud bude plnit jejich úkoly, zároveň mu ale ukázali odvrácenou stranu oné zlaté mince.

Morik zkontroloval malý podstavec u dveří. Kývl, spokojený s tím, že koule je pořád na svém místě v široké váze. Nádoba byla potřená kontaktním jedem a stála na velmi citlivé tlakové pasti. Za kouli dal celý majlant – bude muset rok dřít, než ho zlodějinou vydělá zpátky – pro vyděšeného Morika ale za to stála. Obsahovala mocné antimagické kouzlo, které bránilo tomu, aby se v pokoji otevřely sférické dveře nebo se sem teleportoval mág.

Morik Bídák se už nikdy nechtěl probudit a spatřit nad sebou temného elfa.

Zámky byly neporušené a koule spočívala v chráněné nádobě, ale něco nepatrného, možná vánek nebo zašimrání vlasů vzadu na krku, Morikovi prozradilo, že cosi není v pořádku. Přelétl pohledem stíny, závěsy na okně, které dávno zazdil, i postel s pečlivě napnutým prostěradlem, ze které nevisely žádné přikrývky. Když se Morik sklonil, viděl přímo pod postel. Nikdo se pod ní neschovával.

Takže za závěsy, napadlo ho, a vydal se víceméně směrem k nim, vzal to ale oklikou, aby vetřelce nevyplašil. Najednou se ale pohnul, rychle k nim přikročil, tasil dýku, strhl závěsy stranou a bodl, nic však netrefil.

Morik se s úlevou zasmál své paranoii. Jak moc se jeho svět od příchodu temných elfů změnil. Neustále nyní žil s nervy napnutými k prasknutí. S drowy se setkal jenom pětkrát, a to včetně prvního setkání, když byl Wulfgar ve městě nový a drowové po Morikovi z nějakého důvodu, který stále nechápal, chtěli, aby obrovského barbara sledoval.

Byl neustále na jehlách, pořád si dával dobrý pozor, ale taky si připomínal, jaký zisk mu může spojenectví s drowy přinést. Došlo mu, že opět může být Morikem Bídákem hlavně proto, že jeden z Jarlaxlových poskoků navštívil jistého soudce.

Oddychl si, nechal závěsy sklouznout zpátky na místo, potom ale strnul překvapením a strachem, když mu ústa zakryla ruka a na krku ucítil ostří dýky.

„Máš drahokamy?“ zašeptal mu do ucha tichý hlas, ve kterém se ukrývala neuvěřitelná síla a klid. Ruka mu sklouzla z úst, přesunula se na čelo a zaklonila mu hlavu, aby mu připomněla, jak zranitelný a odhalený je jeho krk.

Morik neodpověděl, jeho mysl totiž rychle probírala možnosti – nejméně pravděpodobný byl útěk, na to byla ruka, která ho držela, děsivě silná a ta, která mu tiskla dýku na hrdlo, až příliš nehybná. Ať už byl útočníkem kdokoli, Morik ihned pochopil, že proti němu nemá šanci.

„Zeptám se ještě jednou; pak dám průchod své frustraci,“ ozvalo se šeptem.

„Nejsi drow,“ odvětil Morik, aby získal čas a ujistil se, že ten muž – a byl to člověk, rozhodně ne temný elf – neudělá nic zbrklého.

„Možná jsem, jenom se maskuji kouzlem,“ odpověděl útočník. „Ale to by nebylo možné, že? Protože tady v pokoji magie nefunguje.“ Když domluvil, hrubě od sebe Morika odstrčil, chytil ho za rameno a otočil.

Morik útočníka nepoznal, věděl ale, že je pořád v nebezpečí. Pohlédl dolů na svoji dýku, která se zdála ve srovnání s nádhernou čepelí v ruce protivníka, s dýkou zdobenou drahokamy, ubohá – skoro to vypadalo, jako by zbraně odrážely relativní sílu svých pánů.

Morik Bídák byl dobrý zloděj, a to i na poměry Luskanu, který byl plný zlodějů. Jeho pověst byla zasloužená, i když trochu nafouklá. Muž před ním, o dobrých deset let starší než Morik, ale stál tak klidně a vyrovnaně…

Ten muž vnikl do jeho bytu a zůstal nezpozorován i navzdory Morikovu pátrání. Morik si všiml, že lůžkoviny jsou skrčené – právě ale na postel hleděl a byla dokonale uhlazená, ne?

„Nejsi drow,“ odvážil se Morik zopakovat.

„Ne všichni Jarlaxlovi agenti jsou temní elfové, není to tak, Moriku Bídáku?“ odvětil muž.

Morik kývl a schoval nůž do pochvy u opasku, protože zoufale toužil uvolnit napětí.

„Drahokamy?“ zeptal se muž.

Morik nedokázal zabránit tomu, aby se mu na tváři objevila panika.

„Měl jsi je koupit od Telsburgera,“ poznamenal muž. „Vzduch byl čistý a úkol jednoduchý.“

„Vzduch by byl čistý,“ opravil ho Morik, „nebýt nižšího úředníka, který lpí na starých křivdách.“

Vetřelec na něj dál hleděl a nedával najevo ani zájem, ani vztek, takže Morik netušil, jestli ho vůbec jeho výmluvy zajímají.

„Telsburger je připravený prodat je,“ dodal Morik rychle, „a za dohodnutou cenu. Váhá jen proto, že se bojí odplaty soudce Jarkelda. Ten záštiplný chlap lpí na staré křivdě. Ví, že jsem zase ve městě, a rád by mě odvlekl zpátky do Vězeňského divadla, jeho nadřízený mu to ale zakázal, jak jsem slyšel. Poděkuj za to za mě Jarlaxlovi.“

„Děkuješ mu tím, že plníš úkoly,“ odvětil muž a Morik nervózně přešlápl. „Chce, abys mu plnil měšec penězi, ne srdce dobrými pocity.“

Morik kývl. „Bojím se proti Jarkeldovi zakročit,“ přiznal. „Jak bych ho mohl odstranit, aniž bych rozzlobil vyšší moc tady v Luskanu, což by Jarlaxlovu měšci neprospělo?“

„Jarkeld tě nemusí zajímat,“ odpověděl muž s takovou jistotou, že mu Morik věřil každé slovo. „Dokonči obchod.“

„Ale…“ začal Morik.

„Ještě dnes v noci,“ dodal muž, poté se otočil a vyrazil ke dveřím.

Jeho ruce začaly úžasně kmitat, jak přímo před Morikovýma očima zneškodňoval past za pastí a odemykal zámky. Morikovi trvalo několik minut, než se přes dveře dostal, a to i přes podrobnou znalost každé pasti – kterou sám vymyslel – a klíčům ke třem prý obtížným zámkům, nyní se ale dveře otevřely během dvou minut.

Muž se ohlédl a hodil něco na podlahu u Morikových nohou.

Drát.

„Ten ve spodní pasti byl přetažený a k ničemu,“ vysvětlil muž. „Vyměnil jsem ho.“

Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a Morik slyšel cvakání a šoupání panelů, jak opět zamkl všechny zámky a nastražil pasti.

Morik přistoupil k posteli a opatrně odsunul přikrývku. Do matrace byla vyřezaná díra akorát dost velká na to, aby se do ní vetřelec vešel. Morik se bezmocně zasmál a jeho úcta k Jarlaxlově družině ještě vzrostla. Nemusel ani kontrolovat vázu, aby věděl, že koule uvnitř je falešná a ta pravá právě odešla dveřmi.

* * *

Entreri vyšel ven na ulici v Luskanu a zamrkal do pozdně odpoledního slunce. Strčil ruku do kapsy a nahmatal magický artefakt, který právě sebral Morikovi. Ona malá koule Rai’gyho hluboce frustrovala. Rušila jeho magii, kdykoli se pokusil navštívit Morika osobně, a patrně to dělala i nyní. Ta představa Entreriho nesmírně těšila. Trvalo skoro desetiden, než Bregan D’aerthe odhalilo zdroj Morikovy nečekané uzavřenosti, než objevilo, jak brání zvědavým očím kouzelníků proniknout do svého pokoje. Proto poslali Entreriho. Nedělal si iluze o tom, že mu úkol svěřili kvůli jeho zlodějskému umění, spíše si temní elfové nebyli jistí, jak moc bude Morik vzdorovat, a prostě nechtěli riskovat nikoho ze svých. Jarlaxlovi by se určitě nelíbilo, kdyby věděl, že Rai’gy a Kimmuriel využili Entreriho, dvojice ale věděla, že Entreri Jarlaxlovi nic nepoví.

A tak si Entreri zahrál na poslíčka pro dva mocné, nenáviděné temné elfy.

Rozkazy ohledně toho, co měl udělat, až dokončí tu věc s Morikem a sebere mu kouli, byly jasné a precizní. Měl kouli odložit stranou, použít magickou píšťalku, kterou mu dal Rai’gy, a zavolat s ní temné elfy ve vzdáleném Kalimportu, nijak s tím ale nespěchal.

Věděl, že měl Morika zabít, a to jak kvůli jeho drzé snaze zaštítit se, tak proto, že neobstaral požadované drahokamy. Rai’gy a Kimmuriel by takový trest samozřejmě požadovali. Teď bude muset své jednání ospravedlnit a Morika chránit.

Luskan znal docela dobře, několikrát tudy totiž projížděl a na delší návštěvě tady byl sotva před několika dny, když spolu s drowskými agenty odhalil pravdu o magii blokujících vlastnostech Morikova artefaktu. Jak procházel ulicemi, brzy uslyšel křik a jásot diváků v krutém Vězeňském divadle. V zadní části náměstí se ocitl zrovna ve chvíli, kdy nějakému chudákovi vytahovali z těla střeva jako smotaný kus lana. Entreri představení sotva vnímal, soustředil se totiž na drobnou postavu s ostrými rysy a v dlouhém hávu, která na mučení dohlížela.

Muž ječel na svíjející se oběť a poroučel jí, aby prozradila jména svých společníků, hned teď a tady, než bude příliš pozdě. „Zajisti si šanci na příjemnější posmrtný život!“ vřískal soudce a jeho hlas byl stejně ostrý jako vzteklé, hranaté rysy. „Hned! Než zemřeš!“

Muž jenom kvílel. Entrerimu se zdálo, že už ani nevnímá soudcova slova.

Brzy poté zemřel a bylo po všem. Lidé začali opouštět náměstí a většina kývala hlavou, usmívala se a vzrušeně hovořila o dobrém představení, které Jarkeld ten den předvedl.

Víc Entreri slyšet nepotřeboval.

Plížil se stíny a sledoval soudce při krátké cestě z náměstí k věži, v níž se nacházely byty úředníků dohlížejících na Vězeňské divadlo a také kobky s vězni, které brzy čekalo veřejné mučení.

Napadlo ho, že je štěstí, že má u sebe Morikovu kouli, protože mu poskytla ochranu navíc před kouzelníky, kteří mohli být najati k ochraně věže. Teď už se musel vypořádat jenom s hlídkami a mechanickými pastmi.

Artemis Entreri se ani jednoho nebál.

Do věže vstoupil, když slunce zmizelo za obzorem.

„Mají příliš mnoho spojenců,“ naléhal Rai’gy.

„Beze stopy zmizí,“ odvětil Jarlaxl se širokým úsměvem. „Prostě budou pryč.“

Rai’gy zasténal a zavrtěl hlavou, a Kimmuriel, který se na opačné straně pokoje rozvaloval v pohodlném křesle s jednou nohou přehozenou přes polstrovanou područku, obrátil oči ke stropu.

„Pořád o mně pochybujete?“ zeptal se Jarlaxl lehkým, nevinným tónem, který vůbec nezněl výhrůžně. „Vzpomeňte si na všechno, čeho jsme dosáhli jak v Kalimportu, tak na celém povrchu. Máme agenty v několika velkých městech včetně Hlubiny.“

„Pracujeme na nich,“ opravil ho Rai’gy. „Zatím pro nás dělá jen jeden, ten malý darebák v Luskanu.“ Odmlčel se, pohlédl na psionického společníka a usmál se. „Možná.“

Kimmuriel se zasmál a vzpomněl si na druhého agenta, který byl nyní v Luskanu, na muže, o kterém Jarlaxl nevěděl, že opustil Kalimport.

„S ostatními jsme teprve na začátku,“ pokračoval Rai’gy. „Někteří vypadají slibně, jiní méně, žádný si ale v tuhle chvíli nezaslouží označení agent.“

„Pak brzy,“ řekl Jarlaxl a poposedl si dopředu ve vlastním pohodlném křesle. „Brzy! Stanou se z nich užiteční partneři nebo si najdeme jiné – lidé jsou chamtiví, takže to nebude těžké. Situace tady v Kalimportu… rozhlédněte se. Pochybujete snad o moudrosti našeho rozhodnutí přijít sem? Drahokamy a šperky tečou proudem a v přímé linii k drowské populaci, která touží rozšířit svoji doménu za omezené bohatství Menzoberranzanu.“

„Jenom pokud rody z Ched Nasadu nedospějí k názoru, že podkopáváme jejich status,“ namítl uštěpačně Rai’gy, který pocházel z druhého velkého drowského města.

Jarlaxl se té představě vysmál.

„Netvrdím, že Kalimport není výnosný,“ pokračoval kouzelník, „když jsme ale plánovali výpad na povrch, všichni jsme se shodli na tom, že musí přinést okamžité a velké výsledky. Souhlasili jsme, že zůstaneme jenom krátce a po počátečních výnosech přehodnotíme svoji pozici, stáhneme se zpátky do svých zemí a tady necháme jen nejlepší obchodní spojení a agenty.“

„Takže bychom měli přehodnotit situaci, což už jsem udělal,“ řekl Jarlaxl. „Podle mě je očividné, že jsme podcenili potenciál operací na povrchu. Rozšiřme je! Říkám, že bychom je měli rozšířit.“

Znovu se zatvářili deprimovaně. Kimmuriel dál civěl na strop, jako by důrazně odmítal vše, co Jarlaxl navrhoval.

„Slídilové požadují, abychom omezili obchody na svoji část města,“ připomněl Jarlaxl, „ale většina řemeslníků, která vyrábí exotičtější zboží – zboží, které by bylo pro Menzoberranzan nejatraktivnější – sídlí jinde.“

„Tak uzavřeme dohodu se Slídily a přenecháme jim podíl z nového, výnosného trhu, ke kterému zatím nemají přístup,“ pravil Rai’gy, což byl dokonale rozumný návrh s ohledem na historii Bregan D’aerthe, žoldácké bandy, která v obchodech vždy využívala krédo „vzájemné prospěšnosti“.

„Jsou jak beďary,“ odvětil Jarlaxl, zvedl před sebe palec a ukazovák a stiskl je, jako by vymačkával nechtěnou vadu na kráse. „Prostě zmizí.“

„Nebude to tak snadné, jak si představujete,“ ozval se ode dveří ženský hlas, a když se trojice otočila, spatřila, že do pokoje vplula Šarlota Nešporová oděná do dlouhých šatů s vysokým rozparkem, který odhaloval velmi krásně tvarovanou nohu. „Slídilové jsou pyšní na to, že mají prsty ve všem. Mohli byste zničit všechny jejich domy, agenty i lidi, kteří s nimi jednali, a přesto byste nechali spoustu svědků.“

„Kdo by udělal něco takového?“ zeptal se Jarlaxl, dál se ale usmíval, a dokonce poplácal rukou křeslo, čímž Šarlotu vyzval, aby si k němu přisedla, což taky udělala a familiárně se kolem něj obtočila.

Rai’gy pohlédl na Kimmuriela. Oba věděli, že Jarlaxl s lidskou ženou, která byla společně s Entrerim nejmocnějším pozůstatkem Basadoniho cechu, spí, a ani jednomu se ta představa nelíbila. Šarlota byla mazaná, tedy na člověka, skoro dost mazaná na to, aby ji přijali mezi drowy. Dokonce se naučila drowský jazyk a teď pracovala na složité znakové řeči temných elfů. Rai’gymu připadala odporná a ani Kimmurielovi, který ji považoval za exotickou, se nelíbilo, že našeptává Jarlaxlovi nebezpečné věci.

V tomto případě se ale zdálo, že Šarlota je na jejich straně, proto ji nepřerušili jako obvykle.

„Svědky, kteří by o tom řekli všem zbývajícím cechům,“ vysvětlila Šarlota, „a informovali i vyšší moc v Kalimšanu. Zničení cechu Slídilů by odhalilo, že se v Kalimportu tajně objevila skutečně velká moc.“

„Taky objevila,“ odvětil Jarlaxl se širokým úsměvem.

„Její největší síla ale spočívá v tom, že o ní nikdo neví,“ připomněla Šarlota.

Jarlaxl si ji shodil z klína i z křesla, takže musela rychle pohnout krásnýma nohama, aby neelegantně nepřistála na pozadí.

Žoldácký velitel vstal, prošel kolem Šarloty, jako by na jejím názoru vůbec nezáleželo, a zamířil ke svým poručíkům. „Kdysi jsem si představoval, že Bregan D’aerthe bude na povrchu hrát roli dovozce a vývozce,“ vysvětlil. „Toho jsme snadno dosáhli. Teď jsem ale poznal pravdu o lidských městech, a tou je slabost. Můžeme zajít dál – musíme zajít dál.“

„Dobývat?“ zeptal se Rai’gy trpce a uštěpačně.

„Ne jako se to Baenre pokusili udělat s Mitrilovou síní,“ ujistil ho Jarlaxl rychle. „Spíše vstřebáním.“ Opět se zákeřně usmál. „Těch, kdo budou ochotní hrát.“

„A ti, co se nám jednoduše neuklidí z cesty?“ zeptal se Rai’gy, jeho uštěpačnost ale Jarlaxlovi zcela unikla, protože se ještě víc zakřenil.

„Copak jste se před několika dny nezbavili zvěda Slídilů?“ zeptal se Jarlaxl.

„Existuje velký rozdíl mezi ochranou soukromí a expanzí,“ namítl kouzelník.

„Sémantika,“ opáčil Jarlaxl se smíchem. „Obyčejná sémantika.“

Šarlota Nešporová, která stála za ním, se kousla do rtu a zavrtěla hlavou, protože se obávala, že se její noví mecenáši chystají udělat obrovskou a velmi nebezpečnou chybu.

Z nedaleké uličky Entreri poslouchal křik a zmatený povyk vycházející z věže. Když pronikl dovnitř, vydal se napřed dolů do kobek, našel mimořádně nepříjemného vězně a osvobodil ho. Jakmile odvedl muže do relativního bezpečí otevřených tunelů v zadní části vězení, zamířil zpět do přízemí, pak ještě výš a pohyboval se tiše a opatrně chodbami osvětlenými pochodněmi a plnými stínů.

Najít Jarkeldův pokoj se ukázalo být snadné.

Dveře nebyly ani zamčené.

Kdyby Artemis Entreri nebyl právě svědkem soudcova jednání ve Vězeňském divadle, možná by se mu pokusil domluvit, aby nechal Morika být. Teď ale měl Morik volnou cestu, mohl dokončit úkol a získat drahokamy.

Entreriho napadlo, jestli už uprchlého vězně, očividného vraha ubohého Jarkelda, v bludišti tunelů našli. Jaká mizérie toho muže čekala! Entreriho tvář se roztáhla v křivém úsměvu. Necítil se vůbec provinile, že darebáka využil. Ten idiot si měl dávat lepší pozor. Proč by se někdo objevil bez ohlášení a tolik riskoval, jen aby ho zachránil? Proč se Entreriho na nic nezeptal, když ho zabiják vysvobozoval z okovů? Proč se, pokud byl dost chytrý na to, aby si zasloužil žít, nepokusil Entreriho chytit a vsadit nevyžádaného, neznámého zachránce do želez, aby se namísto něj postavil katovi? Kobkami procházelo tolik vězňů, že by žalářník patrně ani nepoznal rozdíl.

Takže darebákovi nezbývalo než přijmout osud, za který si z Entreriho pohledu mohl sám. Darebák bude samozřejmě tvrdit, že mu někdo pomohl utéct, že to nastražil tak, aby vražda vypadala jako jeho dílo.

Vězeňské divadlo podobné výmluvy nezajímaly.

A ani Artemise Entreriho.

Odsunul tyto úvahy stranou, rozhlédl se, aby se ujistil, že je sám, a položil kouli rušící magii na zem ke stěně. Potom přešel na opačnou stranu uličky a zapískal na píšťalku. Napadlo ho, jak to asi udělají. K přenosu zpátky do Kalimportu bude zapotřebí magie, bude ale fungovat, když s sebou vezme kouli? Nezruší magie koule pokus o teleportaci?

Objevil se vedle něj obdélník modrého světla. Věděl, že se jedná o magické dveře, neotevřel je ale Rai’gy, nýbrž Kimmuriel Oblodra. Takže tak to je, pochopil. Možná koule nepůsobí na psioniky.

Anebo možná ano. To pomyšlení obyčejně neotřesitelného Entreriho velmi zneklidnilo, když šel pro artefakt. Co se stane, pokud koule ovlivní Kimmurilovo sférické propojení? Ocitne se na špatném místě – nebo dokonce v jiné sféře bytí?

Entreri zahnal i tuto myšlenku. Každé jednání s drowy bylo riskantní, ať už byla jeho součástí magie nebo ne. Kouli schoval do kapsy tak hbitě, že by si toho zvědavé oči v tmavé uličce sotva všimly, pak rychle přistoupil k portálu, zhluboka se nadechl a prošel jím.

Když z něj vystoupil, točila se mu hlava a měl co dělat, aby se udržel na nohou. Nacházel se v soukromé magické komnatě cechovního sídla v Kalimportu, stovky a stovky mil daleko.

Stáli před ním Kimmuriel a Rai’gy a upřeně na něj civěli.

„Drahokamy?“ zeptal se Rai’gy drowštinou, které Entreri sice rozuměl, ale ne dobře.

„Brzy,“ odvětil zabiják nejistě stejným jazykem. „Objevil se problém.“

Oba temní elfové překvapeně zvedli bílá obočí.

„Postaral jsem se o něj,“ ujistil je Entreri. „Morik drahokamy ještě dnes sežene.“

„Pak bude žít,“ odvětil Kimmuriel důrazně. „A co jeho snaha schovat se před námi?“

„Na vině byli místní soudci, kteří se ho snažili odříznout od vnějších vlivů,“ zalhal Entreri. „Jeden soudce,“ opravil se rychle, když uviděl jejich trpký výraz. „Zbavil jsem se ho.“

Žádný z drowů se nezdál být spokojený, ale ani si otevřeně nestěžoval.

„A byl to on, kdo magicky odřízl Morikův pokoj od zvědavých očí zvnějšku?“ zajímal se Rai’gy.

„I od veškeré ostatní magie,“ odvětil Entreri. „Postaral jsem se o to.“

„A co koule?“ dodal Kimmuriel.

„Morik ti ji jen tak dal?“ zeptal se Rai’gy a přimhouřil oči.

„Vůbec nevěděl, co kupuje,“ řekl Entreri klidně a nenechal se vyplašit, protože věděl, že jeho lest zabrala.

Rai’gy a Kimmuriel si budou samozřejmě dál myslet, že za všechno mohl Morik, ne nějaký úředníček. Budou mít podezření, že si Entreri upravil fakta, zabiják ale věděl, že neřekl nic, co by mohli použít proti němu – aspoň ne bez toho, aby rozzlobili Jarlaxla.

Vědomí, že jeho bezpečí téměř zcela závisí na veliteli žoldáků, se Entrerimu vůbec nelíbilo. Nelíbilo se mu být na někom závislý, protože závislost považoval za slabost.

Musel s tím něco udělat.

„Máš kouli u sebe,“ pravil Rai’gy a natáhl štíhlou, klamně jemnou ruku.

„Raději já než vy,“ odvážil se zabiják odpovědět a temní elfové se ihned naježili.

Sotva ale domluvil, ucítil Entreri v kapse brnění. Položil na kouli ruku a jeho citlivé prsty vycítily jemné vibrace, které z magického předmětu vycházely. Entreri pohlédl na Kimmuriela. Drow měl zavřené oči a hluboce se soustředil.

Najednou pochopil. Magie koule proti moci Kimmurielovy mysli nic nezmohla a Entreri viděl tento psionikův trik už dřív. Kimmuriel se dotkl latentní energie uvnitř koule a vybičoval ji na výbušnou úroveň.

Entreri si pohrával s myšlenkou, že by počkal a v poslední chvíli hodil kouli Kimmurielovi do obličeje. Jak moc by ho potěšilo, kdyby toho zatraceného drowa zničil jeho vlastní trik!

Mávnutím ruky otevřel Kimmuriel sférickou bránu na téměř opuštěnou prašnou ulici. Portál byl dost velký na to, aby jím prošla koule, ale ne Entreri.

Entreri cítil, jak energie narůstá a narůstá… vibrace už nebyly jemné. Přesto se držel zpátky a jen zíral na Kimmuriela – díval se a čekal, aby drow věděl, že se nebojí.

Ve skutečnosti to nebyl souboj vůlí. Entreri měl v kapse bombu a Kimmuriel stál dost daleko na to, aby ho zasáhla jen sprška Entreriho krve. Zabiják znovu zvážil, že by kouli hodil Kimmurielovi do obličeje, opět si ale uvědomil, jak marné by to bylo.

Psionik by prostě přestal čeřit latentní energii uvnitř koule a zastavil by výbuch stejně snadno, jako by uhasil pochodeň ponořením do vody. A Entreri by tím dal Rai’gymu a Kimmurielovi ospravedlnitelný důvod zničit ho. Jarlaxl by se zlobil, právo na obranu by jim ale neupřel, nemohl by.

Na takový boj nebyl Artemis Entreri připravený.

Ještě ne.

Prohodil kouli portálem. O zlomek vteřiny později explodovala a proměnila se v prach.

Magická brána se zavřela.

„Hraješ nebezpečné hry,“ podotkl Rai’gy.

„To tvůj drowský přítel způsobil výbuch,“ odvětil Entreri nedbale.

„O tom nemluvím,“ odsekl kouzelník. „Mezi lidmi se říká, že je hloupé poslat dítě vykonat mužskou práci. My máme podobné rčení, že je hloupé poslat člověka vykonat drowskou práci.“

Entreri na něj upřeně hleděl, protože nevěděl, jak má odpovědět. Začínalo mu to připomínat dny, kdy byl uvězněný v Menzoberranzanu, kdy věděl, že ve městě, kde žilo dvacet tisíc temných elfů, nezáleží na tom, jak dobrý je nebo jak moc se zdokonalí ve svém řemesle, na společenském žebříčku bude vždy na posledním místě.

Rai’gy a Kimmuriel spolu prohodili několik slov, většinou šlo o urážky, některé hrubé, jiné jemné, ale všechny namířené proti Entrerimu.

Přijímal je, všechny, a nic neříkal, protože nic říct nemohl. Přemýšlel o oáze Dalabád, o meči a kovové rukavici.

Přijímal jejich potupná slova, protože musel.

Zatím.

4

Spousta cest na spoustu míst

Entreri stál ve stínu dveří a poslouchal dění v pokoji. Rozuměl jen útržkům samomluvy. Jarlaxl hovořil rychle a vzrušeně, a navíc drowsky. A kromě toho, že byl Entreriho drowský slovník velmi omezený, z dálky neslyšel každé slovo.

„Nezůstanou před námi, protože postupujeme příliš rychle,“ chlácholil vůdce žoldáků. Entreri slyšel každé slovo té věty a dokázal si ho přeložit, a vypadalo to, jako by Jarlaxl někoho povzbuzoval. „Ano, padnou postupně, jedna ulice za druhou. Kdo nám dokáže vzdorovat, když jsme spojení?“

„Spojení?“ řekl zabiják tiše a opakoval to slovo pořád dokola, aby se ujistil, že ho dobře přeložil. Jsme spojení? Jarlaxl nemohl mluvit o svém spojenectví s Entrerim, a dokonce ani se zbytky Basadoniho cechu. Ve srovnání s mocí Bregan D’aerthe to byly jen drobné přídavky. Uzavřel snad Jarlaxl nějakou novou dohodu, o které Entreri nic nevěděl? S nějakým pašou, nebo dokonce s větší mocí?

Zabiják se naklonil blíž a snažil se zaslechnout jména démonů nebo ďáblů – nebo možná illithidů. Při představě kterékoli z těch možností se otřásl. Démoni byli příliš nevypočitatelní a divocí, než aby sloužil jakékoli alianci. Dělali to, co jim zrovna nejvíce vyhovovalo, a to bez ohledu na větší výhody spojenectví. Ďáblové byli předvídatelnější – možná až příliš předvídatelní. Na svět se dívali z pohledu hierarchie a vždy stáli na vrcholu.

S ohledem na třetí možnost, na illithidy, Entreri ale skoro doufal, že uslyší Jarlaxla zamumlat jméno nějakého mocného démona. Entreri byl nucený s illithidy jednat během svého pobytu v Menzoberranzanu – česači myslí byli nevyhnutelnou součástí života v drowském městě – a vůbec se netoužil s nějakým z těch odporných tvorů s měkkou hlavou znovu setkat.

Ještě chvíli poslouchal a zdálo se, že se Jarlaxl uklidnil a pohodlněji se usadil v křesle. Velitel žoldáků pořád mluvil, mumlal si pro sebe o nadcházejícím pádu Slídilů, když Entreri vstoupil do pokoje.

„Jsi sám?“ zeptal se zabiják nevinně. „Zdálo se mi, že slyším hlasy.“

S mírnou úlevou si všiml, že Jarlaxl toho dne nemá na oku ochrannou pásku, což znamenalo, že se právě nesetkal ani se v nejbližší době nechystá setkat s hrozivými česači myslí.

„Jen jsem si potřeboval utřídit myšlenky,“ vysvětlil Jarlaxl a zdálo se, že běžný jazyk povrchového světa ovládá neméně dobře než svoji rodnou řeč. „Tolik se toho děje.“

„Hlavně nebezpečné věci,“ odvětil Entreri.

„Pro některé,“ řekl Jarlaxl a zasmál se.

Entreri na něj s pochybami pohlédl.

„Přece si opravdu nemyslíš, že Slídilové jsou nám rovni?“ zeptal se velitel žoldáků nevěřícně.

„V otevřené bitvě ne,“ odvětil Entreri, „fungují tak už ale celé roky. Jen málokomu se vyrovnají v boji na čepele, přesto našli způsob jak přežít.“

„Protože mají štěstí.“

„Protože jsou složitě napojeni na vyšší moc,“ opravil ho Entreri. „Člověk nemusí být fyzicky zdatný, když ho chrání obr.“

„Pokud se ovšem obr neskamarádí s jeho rivalem,“ namítl Jarlaxl. „A obři prosluli svojí nespolehlivostí.“

„Dohodl ses s pány Kalimportu?“ zeptal se Entreri nepřesvědčeně. „S kým, a proč jsem se jednání nezúčastnil?“

Jarlaxl pokrčil rameny a to bylo vše.

„Nemožné,“ rozhodl Entreri. „I kdybys ohrozil jednoho nebo více z nich, Slídilové jsou příliš staří, příliš hluboce zapletení do pavučiny moci v Kalimšanu, než aby zrada namířená proti nim slavila úspěch. Mají spojence, kteří je budou chránit před jiným spojenci. Není možné, aby Jarlaxl a Bregan D’aerthe odklidili z cesty celou opozici, likvidace Slídilů by totiž vyvolala náhlou, destabilizující změnu v mocenské struktuře celé oblasti.“

„Třeba jsem se spojil s nejmocnějším stvořením, jaké se kdy v Kalimportu objevilo,“ prohlásil Jarlaxl dramaticky a jako vždy tajuplně.

Entreri přimhouřil tmavé oči a zadíval se na výstředního drowa, pátral po stopách, jakýchkoli stopách, které by vysvětlily, co má jeho netypické chování znamenat. Jarlaxl byl velký tajnůstkář, vždy tajemný a neustále připravený chopit se šance, která by mu přinesla větší moc nebo zisky, a přesto to vypadalo, že tu něco nesedí. Podle Entreriho názoru byl útok na Slídily chyba, a ty legendární Jarlaxl nedělal. Takže bylo jasné, že lstivý drow skutečně uzavřel nějaké mocné spojenectví nebo že věděl co ostatní ne. O tom ale Entreri pochyboval, protože to on, ne Jarlaxl měl nejlepší styky v kalimportských ulicích.

Ale i kdyby jedna z těch možností byla pravdivá, Entrerimu se pořád něco nezdálo. Jarlaxl byl domýšlivý a arogantní – jistěže byl! – ale nikdy se nezdál až tak sebejistý, obzvláště pak v tak potenciálně výbušné situaci.

A situace se zdála ještě nebezpečnější, když Entreri zvážil důsledky pádu Slídilů. Věděl, jakou vražednou mocí temní elfové vládnou, a nepochyboval o tom, že Bregan D’aerthe dokáže konkurenční cech zlikvidovat, vítězství ale mohlo mít tolik následků – příliš mnoho, to bylo jisté, než aby se Jarlaxl tvářil podobně spokojeně.

„Už víš, jakou sehraješ roli?“ zeptal se Jarlaxl.

„Žádnou,“ odpověděl Entreri a jeho tón jasně říkal, že je rád. „Rai’gy a Kimmuriel mě odstrčili stranou.“

Jarlaxl se zasmál, protože pravda, která se za jeho prohlášením ukrývala – že se Entreri nechal odstrčit – byla příliš zjevná.

Entreri na něj civěl a ani se neusmál. Jarlaxl musel vědět, jakému nebezpečí se vystavuje, že vše může skončit katastrofou, po které by on i Bregan D’aerthe museli utéct zpátky do temné díry Menzoberranzanu. Anebo přesně o to šlo, napadlo zabijáka. Možná se Jarlaxl toužil vrátit domů a lstivě tak chystal svůj odchod. Při tom pomyšlení sebou Entreri trhl. Byl by radši, kdyby ho Jarlaxl rovnou zabil, než aby ho odtáhl zpátky dolů.

Možná udělá z Entreriho svého agenta jako z Morika v Luskanu. Ne, pochopil zabiják, to by nestačilo. Kalimport byl nebezpečnější než Luskan, a kdyby bylo Bregan D’aerthe vytlačeno z města, takové riziko by na sebe nevzal. Po drowech by zůstalo příliš mnoho nebezpečných nepřátel.

„Brzy to začne, pokud už to nezačalo,“ poznamenal Jarlaxl. „Takže brzy bude po všem.“

Dříve než si myslíš, pomyslel si Entreri, nechal si ale svůj názor pro sebe. Přežíval díky pečlivým výpočtům, protože dobře zvažoval následky každého kroku i slova. Věděl, že Jarlaxl je v tomto ohledu jeho spřízněná duše, proto jeho jednání nechápal, ať už totiž na celou věc pohlížel z jakéhokoli úhlu, zdála se mu strašlivě a zbytečně nebezpečná.

Věděl snad Jarlaxl něco, co on ne?

Nikdo nezapadal nikam méně než Šarlota Nešporová do kalimportské stoky, kam lezla dolů po žebříku. Na sobě měla jako vždy dlouhé šaty, vlasy pečlivě natočené a exotickou tvář jemně nalíčenou, aby zvýraznila své hnědé oči mandlového tvaru. Přesto tu byla jako doma a nikoho, kdo ji znal, by nepřekvapilo, že ji tady našel.

Obzvláště s ohledem na její doprovod.

„Jak to vypadá nahoře?“ zeptal se Rai’gy rychle drowsky. Navzdory pochybnostem, které kouzelník o Šarlotě měl, na něj udělalo dojem, jak rychle se dokázala naučit jejich řeč.

„Je tam cítit napětí,“ odvětila Šarlota. „Spousta cechů dnes v noci zabednila dveře svých sídel. Dokonce ani Měďák nepřijímá žádné hosty – to se ještě nikdy nestalo. Lidé v ulicích vědí, že se něco děje.“

Rai’gy střelil trpkým pohledem po Kimmurielovi. Oba se shodli na tom, že jejich úspěch z velké části závisí na utajení a momentu překvapení, že jak Basadoniho cech, tak Bregan D’aerthe budou muset splnit úkoly téměř současně, aby zůstalo co nejméně svědků.

Jak moc se to podobalo Menzoberranzanu! V drowském městě se často stávalo, že se jeden rod rozhodl zničit druhý, a jeho úspěch byl měřen nejen podle výsledku samotného boje, ale také podle nedostatku důvěryhodných svědků, kteří mohli předložit důkazy o zradě. I kdyby všichni drowové ve velkém městě přesně věděli, který rod bitvu vyvolal, nikdo by proti němu nezakročil, pokud by důkazy nebyly nevyvratitelné.

Tady ale nebyli v Menzoberranzanu, jak si Rai’gy připomněl. Tady podezření vedlo k vyšetřování. V drowském městě by podezření bez nepopiratelných důkazů vedlo k tiché chvále.

„Naši válečníci jsou na místě,“ pravil Kimmuriel. „Drowové jsou pod cechovními sídly a mají dost síly na to, aby si probili cestu dovnitř, a Basadoniho vojáci obklíčili tři hlavní. Odehraje se to rychle, protože nikdo nebude počítat s útokem zdola.“

Zatímco jeho společník osvětloval situaci, Rai’gy nespouštěli oči ze Šarloty, proto mu neuniklo, že povytáhla obočí. Bylo snad Bregan D’aerthe zrazeno? Chystali Slídilové obranu proti útoku zdola?

„Agenti byli izolováni?“ uhodil drowský kouzelník na Šarlotu a měl tím na mysli první krok invaze: boj s – anebo spíše vyvraždění – zvědů Slídilů v ulicích.

„Po agentech se slehla zem,“ odvětila Šarlota věcně a s ohledem na důsledky to byl překvapivý tón.

Rai’gy opět pohlédl na Kimmuriela.

„Všechno je připraveno,“ připomněl psionik.

„Keegovo stádo je v tunelech,“ odvětil Rai’gy. Šlo o staré drowské rčení, které odkazovalo na dávnou bitvu, v níž obrovská tlupa goblinů vedená šikovným rebelantským otrokem Keegem byla úplně rozdrcena hrstkou temných elfů. Drowové vyrazili z města, aby zaskočili mnohem větší armádu nepřítele v úzkých tunelech za jeho hranicemi. Jednoduše přeloženo, s ohledem na jejich současnou situaci navazovala Rai’gyho slova na Kimmurielovu poznámku. Vše bylo připraveno na boj ve špatné bitvě.

Šarlota na kouzelníka zmateně pohlédla a on chápal proč, vojáci Bregan D’aerthe čekající v tunelech pod domy Slídilů totiž sotva byli „stádem“.

Rai’gyho ale nezajímalo, jestli ho Šarlota chápe nebo ne.

„Víme, kterým směrem se zmizelí agenti vydali?“ zeptal se Rai’gy Šarloty. „Kam utekli?“

„Pravděpodobně zpátky domů,“ odvětila. „Dneska v noci je v ulicích málo lidí.“

Což opět naznačovalo, že někdo prozradil příliš. Zradila je sama Šarlota? Rai’gy potlačil nutkání na místě ji vyslechnout, a to s pomocí drowských mučících technik, které dokázaly rychle a účinně zlomit každého člověka. Kdyby to ale Rai’gy udělal, věděl, že by se musel zodpovídat Jarlaxlovi, a na tu bitvu nebyl připravený… ještě ne.

Kdyby v tento kritický okamžik celou věc odvolal – kdyby se všichni bojovníci, Basadoniho i drowští, vrátili do cechovního sídla se zbraněmi neskropenými krví Slídilů – Jarlaxl by neměl radost. Velitel byl odhodlaný výpad podniknout bez ohledu na protesty poručíků.

Rai’gy zavřel oči, logicky si rozebral celou situaci a snažil se najít nějakou bezpečnější společnou půdu. Jeden z domů Slídilů stál stranou od ostatních a patrně byl jen řídce osazen. Jeho zničení by sice strukturu a efektivitu konkurenčního cechu oslabilo jen málo, mohlo by ale zklidnit Jarlaxlův výbuch vzteku.

„Odvolej Basadoniho vojáky,“ poručil kouzelník. „Ať jsou na ústupu dobře vidět – přikaž jim, ať jdou do Měďáku nebo do jiných podniků.“

„Měďák má zavřeno,“ připomněla Šarlota.

„Pak otevře,“ rozkázal Rai’gy. „Pověz Dwavel Tigvilíkové, že ona ani její malý klan se dnes v noci nemají čeho bát. Ať jsou naši vojáci vidět v ulicích – ne jako jednotná bojová síla, ale v menších skupinách.“

„A co Bregan D’aerthe?“ zeptal se Kimmuriel trochu ustaraně. Rai’gy si ale uvědomil, že s ohledem na to, že právě zrušil Jarlaxlovy výslovné rozkazy, ne dost ustaraně.

„Přesuň Berg’inyona a všechny naše mágy na osmou pozici,“ odvětil Rai’gy a myslel tím stoky pod izolovaným sídlem Slídilů.

Kimmuriel zvedl bílé obočí. Oba znali obranu toho osamělého domu a věděli, že Berg’inyona ani mágů nebude potřeba k tomu, aby tam dosáhli snadného vítězství.

„Musíme provést úplný a precizní útok, jako by šlo o samotný rod Baenre,“ vysvětlil Rai’gy a Kimmuriel zvedl obočí ještě výš. „Změníme plány, přeskupíme všechny potřebné drowské síly a zaútočíme.“

„Ten úkol by zvládli i naši koboldští otroci,“ namítl Kimmuriel posměšně.

„Žádní koboldi a žádní lidé,“ vysvětlil Rai’gy důrazně. „Tohle je práce jen a jen pro drowy.“

Kimmurielovi očividně došlo, kam Rai’gy míří, protože se mu na tváři objevil křivý úsměv. Pohlédl na Šarlotu, kývl na Rai’gyho a zavřel oči. Prostřednictvím psionické síly se spojil s Berg’inyonem a dalšími polními veliteli Bregan D’aerthe.

Rai’gy upřel pozornost plně na Šarlotu. Musel ocenit, že její výraz ani postoj neodhalovaly nic z jejích myšlenek. Přesto si byl Rai’gy jistý, že ji napadlo, jestli ji nebo někoho jiného nepodezřívá z toho, že donáší Slídilům.

„Tvrdil jsi, že naše síla přebije všechno,“ připomněla Šarlota.

„Dnes možná,“ odvětil Rai’gy. „Moudrý zloděj ale neukradne vejce, když tak může probudit draka.“

Šarlota na něj dál zírala a mysl jí horečnatě pracovala. Líbilo se mu, že tato až příliš chytrá žena si najednou dělá starosti, a to bez ohledu na to, jestli je vinná nebo ne. Otočila se zpět k žebříku a udělala krok vzhůru.

„Kam jdeš?“ zeptal se Rai’gy.

„Odvolat Basadoniho vojáky,“ odvětila, jako by vysvětlení bylo nasnadě.

Rai’gy zavrtěl hlavou a pokynul jí, ať sleze zpátky dolů. „Rozkazy jim předá Kimmuriel,“ pravil.

Šarlota zaváhala – Rai’gy si užíval její zmatek a obavy – pak ale slezla zpátky dolů do tunelu.

Berg’inyon změnu plánů nechápal – k čemu byl takový útok, když většina Slídilů unikne? Vyrostl ale v Menzoberranzanu a v matriarchální společnosti muži bez otázek plnili rozkazy. Jako nyní Berg’inyon.

Byl vycvičený v nejlepších bojových taktikách největšího rodu v Menzoberranzanu a po ruce měl zdánlivě neporazitelnou sílu, se kterou měl zničit malý, izolovaný dům Slídilů – základnu v nepřátelských ulicích. Navzdory nervozitě ze změny plánů a vnitřních pochybností o smyslu mise se Berg’inyon Baenre dychtivě usmíval.

Zvědové, nejtišší z tichých drowů, se vrátili. Sotva před několika minutami je kouzelníky vyhloubenými tunely poslal do domu nad nimi.

Drowové začali pohybovat prsty v tiché znakové řeči.

Jak narůstala Berg’inyonova jistota, sílil i jeho zmatek nad tím, proč měli napadnout jen tento jediný cíl. V domku nad nimi se nacházelo asi dvacet lidí a zdálo se, že žádný není mág. Podle odhadu drowských zvědů to byli obyčejní pouliční rváči – muži, kteří přežívali díky tomu, že se drželi ve stínech.

Bystré oči temného elfa ale dokázaly všechny stíny prohlédnout.

Zatímco Berg’inyon a jeho armáda tušili, co je v domě nad nimi čeká, lidé neměli nejmenší ponětí o zkáze, která ležela pod nimi.

Ukázali jste velitelům skupin všechny únikové cesty? zeptal se Berg’inyon prsty a výrazy tváře. Znak pro ústup udělal levou rukou, což znamenalo, že se ptá na únikové cesty nepřátel.

Kouzelníci jsou na svých místech, odvětil jeden zvěd tiše.

Velitelé lovců znají své trasy, dodal další.

Berg’inyon kývl, dal znamení k útoku a vrátil se ke své skupině. Ta vpadne do budovy jako poslední, nejrychleji se ale probojuje až na vrchol.

V Berg’inyonově skupině byli dva kouzelníci. Jeden stál se zavřenýma očima, připravený předat znamení. Druhý se přesunul na své místo, oči i ruce obrátil ke stropu a v jedné držel hrst výtrusů hub selussi z Temných říší.

Je čas, ozval se magický šepot, který pronikl k uším všech drowů.

Mág hledící na strop se pustil do zaklínání, pohyboval rukama ve spojených půlkruzích, dotkl se palci, dotkl se malíky, znovu a znovu a znovu, a po celou dobu tiše mumlal.

Když zaklínání, které znělo spíše jako syčení, dokončil, zvedl natažené prsty vzhůru.

Část kamenného stropu se začala vlnit, jako by kouzelník vrazil prsty do vody. Mág držel pózu po mnoho vteřin. Vlnění sílilo, až se kámen proměnil v nejasnou šmouhu.

Skála nad kouzelníkem zmizela – prostě zmizela. Nahradila ji vzhůru vedoucí chodba, která se zařezávala do kamene a končila v přízemí domu Slídilů.

Jednoho nešťastného Slídila zaskočili s patami nad okrajem díry, která se znenadání objevila. Zatočil divoce pažemi, aby udržel rovnováhu. Drowští válečníci pod dírou se přesunuli na pozice a vyskočili. Aktivovali vrozené levitační schopnosti a začali stoupat vzhůru.

První temný elf, který se dostal k vrávorajícímu Slídilovi, ho chytil za límec a strhl ho dozadu a dolů do díry. Člověku se podařilo přejít do kontrolovaného pádu nohama napřed, při dopadu pokrčil kolena a překulil se stranou, aby vstřebal šok. Stejně ladně vyskočil na nohy a tasil dýku.

A zbledl, když spatřil, koho má před sebou: temní elfové – drowové! – se vznášeli nahoru do sídla jeho cechu. Jeden z nich, pohledný a silný drow s tou nejostřejší dýkou, jakou kdy Slídil spatřil, se mu postavil.

Možná chtěl s temným elfem vyjednávat nebo se vzdát, třebaže se ale jeho ústa pohybovala logickým způsobem, který mu mohl zachránit kůži, jeho tělo bylo ochromené hrůzou, před sebou tak dál držel nůž. A protože Berg’inyon nerozuměl dobře jazyku obyvatel povrchu, nemohl tušit, co má Slídil v úmyslu.

A ani neměl v úmyslu to zjišťovat. Krásným mečem bodl a sekl, a uťal muži ruku s dýkou. Poté rychle ustoupil, získal zpět rovnováhu i sílu a provedl další výpad. Byl přímý a jistý, hrot meče se zabodl do masa, rozřízl žebro a tvrdě se zakousl pošetilému muži do srdce.

Muž padl k zemi mrtvý, na tváři si ale ponechal zvědavý, šokovaný výraz.

Berg’inyon se nezastavil ani na tak dlouho, aby si utřel čepel. Podřepl, vyskočil přímo vzhůru a vznesl se rychle nahoru do domu. Střet ho nezdržel déle než několik úderů srdce, a přesto už byla podlaha v pokoji a v chodbě za otevřenými dveřmi posetá lidskými mrtvolami.

Krátce poté opustil Berg’inyonův tým místnost, ještě dřív, než kouzelníkovo průchozí kouzlo přestalo fungovat. Žádný z drowů nebyl vážně zraněný a žádný z lidí nezůstal naživu. Když skončili, nezbylo v domě Slídilů vůbec nic cenného – zmizelo dokonce i několik mincí, které si členové cechu potají schovali pod uvolněná prkna na podlaze, a také nábytek. Magický oheň sežehl každou čtvereční stopu podlahy i vnitřních stěn. Zvenku se dům zdál tichý a bezpečný. Zevnitř nebyl ničím víc než vyhořelou slupkou.

Bregan D’aerthe promluvilo.

„Nepřijmu žádné uznání,“ pravil Berg’inyon Baenre, když se sešel s Rai’gym, Kimmurielem a Šarlotou. Bylo to běžné drowské rčení, které znamenalo, že poražený protivník nestál ani za to, aby se vítěz pyšnil jeho porážkou.

Kimmuriel se křivě zakřenil. „Dům byl dokonale vyčištěný,“ řekl. „Nikdo neunikl. Splnil jsi úkol. Není v tom žádná sláva, ale na poplácání po ramenou to stačí.“

Jako po celý den i nyní Rai’gy bedlivě studoval Šarlotu Nešporovou. Chápala vůbec lidská žena, že Kimmuriel myslel svá slova upřímně, a pokud ano, umožnilo jí to porozumět tomu, jaká moc se v Kalimportu vlastně objevila? Aby jeden cech podobně zničil sídlo jiného, nebylo snadné – pokud útočníci nebyli drowští válečníci, kteří chápali složitost mezirodových válek lépe než kterákoli jiná rasa na světě. Uvědomovala si to Šarlota? A pokud ano, pokusí se to pošetile využít ve svůj prospěch?

Tvářila se nyní skoro kamenně, vycítil z ní ale náznak zájmu, což Rai’gymu prozradilo, že odpovědí na obě otázky je ano. Drowský kouzelník se usmál, protože mu to potvrdilo, že Šarlota Nešporová kráčí po velmi nebezpečné půdě. Quiensin ful biezz coppon quangolth cree, a drow, znělo staré rčení v Menzoberranzanu i v celém drowském světě. Odsouzeni ke zkáze jsou ti, kdo věří, že rozumí plánům drowů.

„Co Jarlaxl zjistil, že takto změnil svůj plán?“ zeptal se Berg’inyon.

„Jarlaxl zatím nic neví,“ odvětil Rai’gy. „Rozhodl se s námi nejít. Velení svěřil mně.“

Berg’inyon začal klást stejnou otázku Rai’gymu, uprostřed věty se ale zarazil a jen se jmenovanému vůdci uklonil.

„Možná bys mi později mohl vysvětlit, co tě k tomu kroku vedlo, abych lépe pochopil naše nepřátele,“ řekl s úctou.

Rai’gy lehce kývl.

„Pořád to ale budeme muset nějak vysvětlit Jarlaxlovi,“ připomněla Šarlota překvapivě dobrou drowštinou. „On tvé rozhodnutí obyčejným kývnutím nepřijme.“

Když domluvila, střelil Rai’gy pohledem po Berg’inyonovi a všiml si záblesku vzteku v jeho rudě zářících očích. Šarlota měla jistě pravdu, ale od někoho, kdo nebyl drow, od iblitha – což bylo také drowské slovo pro výkal – to vyznělo jako urážka Berg’inyona, který prostě přijal nabízené vysvětlení. Byla to drobná chyba, ale ještě několik podobných poznámek na adresu mladého Baenre, a ze Šarloty Nešporové nezůstane ani dost na identifikaci ostatků.

„Musíme to říct Jarlaxlovi,“ ozval se drowský mág a posunul rozhovor dál. „My jsme byli u toho a víme, že změna taktiky byla nevyhnutelná, on se ale uchýlil do ústraní, možná až příliš daleko, než aby viděl věci naším způsobem.“

Kimmuriel a Berg’inyon na něj zvědavě pohlédli – proč mluvil tak otevřeně před Šarlotou? – ale Rai’gy jim dal rychlé, tiché znamení, aby hráli s ním.

„Mohli bychom svalit vinu na Doma a jeho krysodlaky,“ navrhl Kimmuriel, kterému očividně došlo, o co jde. „I když se obávám, že je pak budeme muset pozabíjet, a to nás bude stát čas a námahu.“ Pohlédl na Šarlotu. „Hlavně tebe.“

„Basadoniho vojáci odešli z boje první,“ dodal Rai’gy. „A budou taky jediní, kdo se vrátí bez krve na čepelích.“ Nyní se všichni tři otočili k Šarlotě.

Ženě se docela dobře dařilo zachovat klidný výraz. „Tak tedy Dom a krysodlaci,“ souhlasila a očividně myslela za pochodu. „Svalíme na ně vinu nepřímo. Ano, to půjde. Možná o našich plánech nevěděli a nechali se najmout pašou Da’Daclanem na hlídání stok. A protože jsme se nechtěli zbabělci, jako je Dom, odhalit, stáhli jsme se do nestřežených oblastí v okolí osmé pozice.“

Trojice drowů si vyměnila pohledy a kývla na ni, aby pokračovala.

„Ano,“ řekla Šarlota, která se začínala rozpalovat a získávat na sebejistotě. „A můžu to použít i při jednání s pašou Da’Daclanem. Musel cítit, že se blíží nějaká katastrofa, a jeho strach ještě zesílí, až se k němu donese, že bylo úplně zničeno jedno z odlehlejších sídel. Možná uvěří, že Dom je mnohem mocnější, než jsme si mysleli, že se spojil s Basadoniovými a jen dřívější vztahy Basadoniho cechu se Slídily útok ukončily.“

„To ale zaplete Basadoniho cech do jediného provedeného útoku,“ namítl Kimmuriel, dál hrál roli Rai’gyho hlásné trouby a vtahoval Šarlotu stále hlouběji.

„Bude to vypadat, že jsme to dovolili, sami jsme se ale na útoku nepodíleli,“ pravila Šarlota. „Dívali jsme se jinam, abychom se jim pomstili za jejich špehování. Ano, jestli to sehrajeme správně, bude Dom vypadat ještě mocnější. Pokud Slídily přesvědčíme, že stáli na pokraji úplné katastrofy, začnou se chovat rozumněji a Jarlaxl bude mít svoje vítězství.“ Když skončila, usmála se a trojice temných elfů jí pohled oplatila.

„Pusť se do toho,“ pobídl ji Rai’gy a ukázal na žebřík vedoucí ven ze stok.

Šarlota se znovu usmála, nevědomá hlupačka, a opustila je.

„Její snaha oklamat pašu Da’Daclana se v konečném důsledku dotkne i Jarlaxla,“ podotkl Kimmuriel a jasně viděl pavučinu, do které se Šarlota pošetile zaplétala.

„Máte obavy, že s Jarlaxlem je něco v nepořádku,“ vyhrkl Berg’inyon bez obalu, protože mu bylo jasné, že ti dva by obyčejně nejednali tak nezávisle na svém veliteli.

„Jeho názory se změnily,“ odvětil Kimmuriel.

„Nechtěli jste jít na povrch,“ řekl Berg’inyon s křivým úsměvem, kterým jako by zpochybňoval motivy jeho společníků.

„Ne, a budu rád, až znovu uvidím žár Narbondelu,“ souhlasil Rai’gy a měl tím na mysli velké zářící hodiny v Menzoberranzanu, sloup, který odpočítával čas žárem, protože temní elfové viděli svět Temných říší v infračerveném spektru. „Nejsi tu ještě dost dlouho na to, abys dokázal ocenit pošetilost tohoto místa. Tvé srdce tě brzy začne volat domů.“

„Už se stalo,“ odvětil Berg’inyon. „Nemám na tenhle svět povahu, nelíbí se mi, co tu vidím a cítím, a ze všeho nejméně se mi líbí Šarlota Nešporová.“

„Ona a ten blázen Entreri,“ řekl Rai’gy. „Ale Jarlaxlovi se líbí.“

„Jeho čas v čele Bregan D’aerthe se možná chýlí ke konci,“ prohodil Kimmuriel, a jak Berg’inyon, tak Rai’gy nad tak odvážným prohlášením vytřeštili oči.

Ve skutečnosti si ale oba mysleli totéž. Jarlaxl to přehnal už tím, že je vzal na povrch. Možná zašel příliš daleko a banda odpadlíků tak mohla přijít o přízeň svých bývalých spojenců, a to včetně největších rodů doma v Menzoberranzanu. Byl to risk, a mohl vyjít, obzvláště pokud do města začne ve větší míře přitékat exotické a žádoucí zboží.

Plánovali ale zůstat jen krátce, dokud si nenajdou několik agentů, kteří by dohlíželi na obchody. Jenže Jarlaxl zašel dál, porazil Basadoniho cech a obnovil styky s nebezpečným Entrerim. A pak, zdánlivě kvůli vlastnímu pobavení, se pustil za nejvíce nenáviděným odpadlíkem, Drizztem Do’Urdenem. A když s ním skončil a ukradl mu mocný Crenshinibon, nechal ho prostě jít, a dokonce Rai’gyho donutil použít kouzlo od samotné Lolth, aby tomu zatracenému parchantovi zachránil život.

A teď tohle, ještě okatější pokus získat ne bohatství, nýbrž moc, a to na místě, kde nikdo z Bregan D’aerthe kromě Jarlaxla nechtěl zůstat.

Jarlaxl dělal malé krůčky, za zády jim ale zůstávala dlouhá a klikatá silnice. Odváděl členy Bregan D’aerthe stále dál a dál od původní mise, od toho, co většinu z nich, a to včetně Rai’gyho, Kimmuriela a Berg’inyona, do družiny v první řadě přivedlo.

„A co Šarlota Nešporová?“ zeptal se Kimmuriel.

„Jarlaxl se o ni postará za nás,“ odvětil Rai’gy.

„Jarlaxlovi se líbí,“ připomněl Berg’inyon.

„Právě se rozhodla ho oklamat,“ odpověděl Rai’gy s naprostou jistotou. „Víme to, a ona ví, že to víme, ještě si ale neuvědomila, jak zničující následky to pro ni může mít. Od této chvíle se bude řídit našimi pokyny.“

Drowský kouzelník se usmál, když zvážil svá slova. Vždycky se mu líbilo sledovat, jak se iblith propadá do pavučiny drowské společnosti, jak kousek po kousku zjišťuje, že lepkavá vlákna mají mnoho vrstev.

„Vím, že máš hlad, to já taky,“ pravil Jarlaxl. „Nedopadlo to, jak jsem si představoval, možná ale ještě nenastal správný čas.“

Možná až příliš důvěřuješ svým poručíkům, namítl hlas v jeho hlavě.

„Ne, viděli něco, čeho jsme si my kvůli svému hladu nevšimli,“ hájil je Jarlaxl. „Jsou s nimi problémy, často mi jdou na nervy a nedá se jim věřit, když jejich osobní zisk jde proti úkolu, který mají vykonat, ale v tomto případě tomu tak nebylo. Musím celou věc pečlivěji prověřit. Možná existuje lepší cesta, jak dosáhnout cíle.“

Hlas v jeho hlavě začal odpovídat, ale drowský žoldák ho uťal a vytěsnil.

Nečekané odmítnutí Crenshinibonu připomnělo, že jeho úcta k temnému elfovi je zasloužená. Jarlaxl měl silnou vůli a dal se oklamat obtížněji než všichni ostatní pánové, které starodávný artefakt během staletí měl, a to včetně velkých démonských pánů, kteří se s Crenshinibonem často spojovali.

Popravdě existovala jen jedna další osoba, která byla připravena nevyslyšet jeho volání, a to Jarlaxlův předchůdce, jiný drow, Drizzt Do’Urden. Jeho mentální bariéra byla vystavěna z morálky. Crenshinibonu by se vedlo stejně dobře v rukou dobrého kněze nebo paladina, bláznů, kteří byli k touze po velké moci hluší.

A to dělalo Jarlaxlův přetrvávající vzdor ještě působivější, protože artefakt věděl, že tento drow nemá žádnou morálku ovlivněnou svědomím. Jarlaxl si nemyslel, že Crenshinibon je zlý, a proto je nutné se mu vyhýbat. Ne, Crenshinibon věděl, že Jarlaxl považuje všechny a všechno, na co kdy narazil, za nástroje, za prostředky, které ho posunou dál po cestě, jíž se vydal.

Artefakt mohl jeho cestu větvit, nebo dokonce dělat zatáčky ostřejší, aby se Jarlaxl víc a víc vzdaloval směru, kterým chtěl původně jít, k žádné prudké změně ale v tuto chvíli nedojde.

Crenshinibon ani nenapadlo, že by mohl vyhledat jiného pána, jako to dělal v minulosti, když narazil na překážku. Cítil z Jarlaxla vzdor, nehrozilo mu ale ani nebezpečí, ani nečinnost. Vnímavému artefaktu připadal Jarlaxl silný, zajímavý a plný příslibů větší moci, než jakou kdy Crenshinibon poznal.

Skutečnost, že nebyl jen obyčejným nástrojem chaosu a ničení jako mnoho démonských pánů nebo důvěřivých lidí – což byla patrně ta nejpodružnější myšlenka, jaká kdy artefakt napadla – ho dělala jen zajímavějším.

Crenshinibon věřil, že před sebou mají ještě dlouhou společnou cestu.

Artefakt se dostane na nejvyšší úroveň moci. A svět bude trpět.

5

První vlákna velké tapiserie

„Zkoušeli to už jiní, a někteří se dokonce dostali blízko,“ řekla Dwavel Tigvilíková, půlčice, hostinská a paní jediného skutečného cechu půlčíků ve městě, cechu kapsářů a informátorů, kteří se pravidelně scházeli v jejím Měďáku. „Někteří se té prokleté věci dokonce dotkli.“

„Prokleté?“ zeptal se Entreri, který se pohodlně rozvaloval v křesle – což dělal jen vzácně.

Bylo to tak nezvyklé, že to Entreriho přimělo zauvažovat o tomto místě. Ne náhodou byl pokoj jediný v celém městě, kde se Artemis Entreri napil alkoholu – i tak ale jen střídmě. V poslední době sem chodil často – od chvíle, co ve vedlejší místnosti zabil svého bývalého společníka, bídného Dondona Tigvilíka. Dwavel byla Dondonova sestřenice a věděla o jeho vraždě, ale věděla taky, že Entreri prokázal tomu darebákovi jistým způsobem laskavost. Pokud mu Dwavel celou věc vůbec někdy zazlívala, netrvalo to dlouho, brzy se jí totiž vrátil typický pragmatismus.

Entreri to věděl, stejně jako věděl, že je tu vítaný jak Dwavel, tak jejími společníky. A navíc měl jistotu, že Měďák je nejbezpečnějším místem ve městě. Ne, neměl silnou obranu – Jarlaxl by mohl hospodu srovnat se zemí zlomkem moci, kterou s sebou přinesl do Kalimportu – před zvědavýma očima ale byl stejně dobře chráněný jako sídlo kouzelnického cechu. Právě do těchto ochran, ne do fyzických, Dwavel nejvíce investovala. V Měďáku se nadto daly koupit všemožné informace, proto měli i ostatní zájem na tom, aby zůstal nedotčený. V mnoha ohledech přežívali Dwavel a její přátelé podobně jako Ša’lazi Ozoul, jednoduše byli užiteční všem potenciálním nepřátelům.

Entrerimu se takové přirovnání nelíbilo. Ša’lazi byl mrzký prospěchář a byl věrný pouze sám sobě. Byl pouhý prostředník, který získával informace pomocí peněz, ne rozumu, a prodával je tomu, kdo nabídl nejvíc. Byl obyčejný prodavač, i když velmi dobrý. Sám ničím nepřispíval, byl obyčejná pijavice, a Entreri tušil, že až jednou najdou Ša’laziho podříznutého někde v uličce, nikomu to nebude vadit.

Dwavel Tigvilíkovou mohl potkat stejný osud, jak si Entreri uvědomoval, ale kdyby se tak stalo, její vrah by čelil mnoha, kteří by ji přišli pomstít.

Možná by mezi nimi byl i Artemis Entreri.

„Prokleté,“ přitakala Dwavel po chvíli úvah.

„Pro ty, kdo ucítí její kousnutí.“

„Pro všechny, kdo se jí dotknou,“ trvala na svém Dwavel.

Entreri si poposedl, naklonil hlavu na stranu a zadíval se na svoji malou přítelkyni, která ho nepřestávala překvapovat.

„Korin Soulez je vězněm vlastnictví té věci,“ vysvětlila Dwavel. „Postavil kolem sebe pevnost, protože ví, jak cenný ten meč je.“

„Má hodně pokladů,“ namítl Entreri, věděl ale, že Dwavel má v této věci pravdu, aspoň co se týkalo Korina Souleze.

„Jenom jeden ale dráždí kouzelníky,“ odvětila podle očekávání Dwavel, „a ty, kdo spoléhají na to, že je kouzelníci ochrání.“

Entreri kývl, protože to nemohl popřít, ale ani ho nepřesvědčila. Charonův spár opravdu mohl být pro Korina Souleze prokletím, ale jenom proto, že se Soulez zahrabal na místě, kde taková zbraň představovala neustálé vábení i hrozbu zároveň. Až mocný meč získá Artemis Entreri, nezůstane nikde v okolí Kalimportu. Soulezovy okovy budou jeho únikem.

„Je to starodávný artefakt,“ pravila Dwavel a upoutala tak Entreriho pozornost. „Každý, komu ten meč kdy padl do rukou, zemřel.“

Určitě považovala své varování za dramatické, na Entreriho ale mělo jen malý vliv. „Každý jednou zemře, Dwavel,“ odvětil zabiják bez zaváhání a jeho odpověď vycházela ze živoucího pekla, které si ho našlo v Kalimportu. „Záleží jenom na tom, jaký život jsme žili.“

Dwavel na něj zvědavě pohlédla a Entreriho napadlo, jestli neodhalil příliš, jestli Dwavel nenavnadil, aby se pokusila zjistit víc o skutečné moci, která stála za Entrerim a Basadoniho cechem. Kdyby se lstivá půlčice příliš přiblížila k pravdě a Jarlaxl a jeho poručíci to zjistili, žádné magické ochrany, žádní společníci – dokonce ani Artemis Entreri – a ani její zdánlivá užitečnost by ji nedokázali před Jarlaxlovými nemilosrdnými vojáky ochránit. Měďák by vyhořel do základů a Entreri by přišel o místo, kde se mohl uvolnit.

Dwavel na něj dál hleděla a v jejím výrazu se mísila profesionální zvědavost a osobní – co? – soucit?

„Co dokáže takto vyvést Artemise Entreriho z míry?“ začala se ptát, sotva ale vyřkla první slova, vyskočil zabiják z křesla, tasil dýku a přikročil k ní, a to tak rychle, že si její stráže ani neuvědomily, že se pohnul, tak rychle, že si Dwavel ani neuvědomila, co se děje.

Najednou byl prostě u ní, tyčil se nad ní, vlasy jí shrnul dozadu a dýkou ji škrábl do krku.

Ale cítila to – jak moc cítila kousnutí zákeřné dýky kradoucí život! Entreri ji řízl jen malinko, Dwavel ale přesto cítila, jak jí zbraň rve z těla životní sílu.

„Pokud se tvá otázka donese k někomu mimo tyto zdi,“ slíbil zabiják a jeho horký dech jí ovanul tvář, „budeš litovat, že jsem tě teď nezabil.“

Když ucouvl, zvedla Dwavel rychle ruku a pohnula prsty, aby zastavila střelce s kušemi. Druhou rukou si promnula krk a zatlačila na ranku.

„Víš jistě, že ho Korin Soulez pořád má?“ zeptal se Entreri, ale spíše proto, aby změnil téma a vrátil rozhovor na profesionální úroveň, než že by mu skutečně šlo o informace.

„Měl ho a pořád žije,“ odvětila otřesená Dwavel. „To je dostatečný důkaz.“

Entreri kývl a znovu se rozvalil v křesle, jeho uvolněnost se ale nehodila k nebezpečnému svitu v jeho očích.

„Pořád si přeješ opustit bezpečně město?“ zeptala se Dwavel.

Entreri krátce kývl.

„Budeme muset použít Doma a jeho krys…“ začala paní cechu, ale Entreri ji uťal.

„Ne.“

„Má nejrychlejší…“

„Ne.“

Dwavel se znovu začala hádat. Nebude jednoduché vyhovět Entreriho žádosti a dostat ho z Kalimportu, aniž by si toho někdo všiml, a to i s Domovou pomocí. Entreri byl veřejně a pevně spoután s Basadoniho cechem a ten budil zájem mocných lidí v Kalimportu. Tentokrát ji Entreri nepřerušil slovy, nýbrž pohledem, až příliš nebezpečným pohledem, který během desetiletí zdokonalil. Byl to pohled, kterým oběti jasně říkal, že se blíží její poslední hodinka.

„Pak to bude trvat déle,“ varovala ho Dwavel. „Ne dlouho, o tom tě ujišťuji, ale asi hodinu.“

„Ať se o tom nedozví nikdo kromě tebe,“ požádal Entreri tiše, aby ho neslyšeli ani střelci v tmavých koutech pokoje. „Dokonce ani tvoji nejvěrnější pobočníci.“

Půlčice dlouze a odevzdaně vydechla. „Tak dvě hodiny,“ řekla.

Entreri sledoval, jak odchází. Věděl, že jednoduše nemůže splnit jeho přání a dostat ho ven z Kalimportu, aby se o tom vůbec nikdo nedozvěděl – ulice byly příliš dobře hlídané – byla to ale pro paní cechu důrazná připomínka, že pokud si někdo pustí pusu na špacír, bude ji za to Entreri činit osobně odpovědnou.

Zabiják se zasmál, protože si neuměl představit, že by Dwavel zabil. Měl půlčici rád a vážil si jí, a to jak její odvahy, tak dovedností.

Potřeboval ale svůj odchod utajit. Kdyby se ostatní, hlavně Rai’gy a Kimmuriel, dozvěděli, že odešel, začali by pátrat po tom kam, a bezpochyby by brzy odhalili jeho cíl. Nechtěl, aby se nebezpeční drowové začali zabývat Korinem Soulezem.

Dwavel byla brzy zpátky, dlouho předtím, než uplynuly dvě hodiny, které pesimisticky předpověděla, a podala Entrerimu hrubou mapu této části města s vyznačenou trasou.

„Někdo na tebe bude čekat na konci Měsíční ulice,“ vysvětlila. „Přímo před pekárnou.“

„A popíše mi zbytek cesty, po které budu moct podle tvých půlčíků bezpečně jít,“ uhádl zabiják.

Dwavel kývla. „Mých půlčíků a společníků.“

„A samozřejmě si vezmou zpátky mapy a budou sledovat každý můj pohyb,“ pravil.

Dwavel pokrčila rameny. „Jsi mistr převleků, ne?“

Entreri neodpověděl. Ihned vyrazil, opustil Měďák, zahnul do tmavé boční uličky, a když z ní na druhém konci opět vyšel, vypadal, jako by přibral padesát liber a výrazně kulhal.

Během hodiny byl venku z Kalimportu a běžel po silnici na severozápad. Za úsvitu už stál na duně a hleděl dolů na oázu Dalabád. Dlouze zavzpomínal na všechno, co o starém Korinu Soulezovi věděl.

„Starý,“ řekl nahlas a hluboce si povzdychl, protože Soulezovi bylo něco přes padesát, byl tedy jen asi o patnáct let starší než Artemis Entreri.

Zabiják obrátil myšlenky k samotnému paláci, který připomínal spíše pevnost, a vybavil si každičký detail, který o něm zjistil. Ze svého místa viděl Entreri jen několik palem, jezírko, velký balvan, hrstku stanů, z toho jeden velký, a za nimi hranatou pevnost, která díky hnědé barvě prakticky splývala s písky pouště. Kolem hradeb procházely hlídky v dlouhých hávech a zdálo se, že se nudí. Pevnost Dalabád nevypadala nijak působivě – aspoň ne pro někoho, jako byl Artemis Entreri – zabiják ale znal pravdu.

Několikrát navštívil Souleze a Dalabád, když ještě pracoval pro pašu Basadoniho, a znovu pak nedávno ve službách paši Pooka. Věděl, že za hranatými hradbami se nachází kruhová budova s chodbami, které se stáčely ve stále těsnějších kruzích kolem velké pokladnice Korina Souleze, a vrcholem všeho pak byly soukromé komnaty samotného pána oázy.

Entreri si vzpomněl na Dwavelin popis toho muže a ve světle svých vzpomínek musel přiznat, že měla pravdu. Korin Soulez byl skutečně vězeň.

Jeho vězení ale fungovalo oběma směry, neexistoval proto způsob, jak by Entreri mohl nepozorovaně vklouznout dovnitř a jednoduše si vzít, co chtěl. Palác byl pevností, a navíc byl plný vojáků zvlášť vycvičených k tomu, aby zastavili zloděje, kteří tu byli až příliš běžní.

Zabiják byl ale přesvědčený, že v jedné věci se Dwavel mýlí. Příčinou Korinova uvěznění nebyl Charonův spár, nýbrž samotný Korin. Tak moc se bál, že o svoji drahocennou zbraň přijde, až se nechal strachem ovládnout a pohltit. Byl jím tak paralyzován, že mu bránil riskovat. Zabijáka napadlo, kdy Soulez naposledy opustil Dalabád. Kdy naposledy navštívil tržiště nebo si promluvil se starými společníky v kalimportských ulicích?

Ne, lidé si budují vlastní vězení, jak Entreri dobře věděl, neudělala snad totéž jemu jeho vlastní posedlost Drizztem Do’Urdenem? Nepohltila ho pošetilá potřeba svést bitvu s nedůležitým temným elfem, který s ním neměl nic společného?

Artemis Entreri si byl jistý, že podobnou chybu znovu neudělá, proto hleděl dolů na Dalabád se širokým úsměvem. Ano, Korin Soulez postavil dobrou pevnost, jež ho ochrání před všemi zloději, kteří se plížili stíny nebo pod rouškou tmy, jak si ale jeho hlídky poradí s armádou temných elfů?

„Byl jsi s Jarlaxlem, když se dozvěděl o našem ústupu,“ řekla Šarlota Nešporová následující noc Entrerimu, který se krátce předtím potají vrátil zpět do Kalimportu. „Jak to přijal?“

„S typickou nonšalancí,“ odvětil Entreri upřímně. „Jarlaxl velí Bregan D’aerthe už celá staletí. Neprozradí, co si doopravdy myslí.“

„Ani Artemisi Entrerimu, který se podívá muži do očí a poví mu, co měl včera k večeři?“ zeptala se Šarlota a zakřenila se.

Její úsměv ale nevydržel, když se Entrerimu usadil na tváři výraz smrtícího klidu. „Nemáš nejmenší tušení, kdo naši noví spojenci jsou,“ řekl jí s naprostou vážností.

„Chceš říct naši pokořitelé,“ odpověděla Šarlota a Entreri poprvé od chvíle, co temní elfové převzali kontrolu nad cechem, slyšel v jejím hlase náznak hněvu. Nepřekvapilo ho to – kdo by se nenaučil odporné drowy brzy nenávidět? Na druhou stranu Entreri věděl, že by se Šarlota spojila s kýmkoli, jen aby získala moc, po které tak zoufale toužila.

„Když myslíš,“ odvětil Entreri bez sebemenšího zaváhání a stále zcela vážně. „Nepodceňuj žádnou stránku temných elfů, Šarloto, od jejich bojových dovedností po schopnost prozradit své pocity výrazem, jinak skončíš mrtvá.“

Chystala se odpovědět, ale nakonec mlčela, a měla co dělat, aby z tváře vytěsnila netypickou beznaděj. Věděl, že se začíná cítit stejně jako on během své cesty do Menzoberranzanu, jako se začínal cítit nyní, kdykoli se Rai’gy a Kimmuriel ocitli poblíž. Už jen pobyt ve společnosti těchto pohledných, štíhlých stvoření byl pokořující. Drowové vždy věděli víc, než by měli, a prozrazovali míň, než věděli. Jejich tajuplnost ještě zesilovala nepopiratelná moc skrytá za jemnými hrozbami. A navíc tu byla jejich neustálá shovívavost ke všem, kdo nebyli drowové. A v současné situaci, kdy Bregan D’aerthe mohla kdykoli snadno přemoci zbytky Basadoniho cechu, a to včetně Artemise Entreriho, se ona shovívavost stala ještě ošklivější. Byla to důrazná, neodbytná připomínka toho, kdo je pán a kdo otrok.

Poznal, že stejné pocity sílí i v Šarlotě, a skoro toho využil k získání její pomoci s tajným plánem na dobytí Dalabádu a tím i jeho největšího pokladu.

Skoro – když ale Entreri tuto možnost znovu zvážil, šokovalo ho, že ho nenávist vůči Rai’gymu a Kimmurielovi málem přiměly udělat osudovou chybu. Artemis Entreri pracoval celý život, tedy až na několik vzácných výjimek, sám, a svojí chytrostí si získával nechtěné, nevědomé spojence. Společníci se toho dřív nebo později dozvěděli až příliš, což Entrerimu nebylo příjemné. Udělal jedinou výjimku, a to z čiré nutnosti, a tou byla Dwavel Tigvilíková, byl si ale jistý, že ona by ho nikdy nezradila, a to ani při výslechu temnými elfy. To bylo na Dwavel a jejích půlčících vždy působivé.

Šarlota ale byla z úplně jiného těsta, jak si Entreri důrazně připomněl. Kdyby se ji pokusil získat pro svůj plán útoku na Korina Souleze, věděl, že by ji pak musel navěky pečlivě sledovat. Pravděpodobně by se s tím, co by se od něj dozvěděla, ihned rozběhla za Jarlaxlem, nebo dokonce za Rai’gym a Kimmurielem, aby využila Entreriho brzy mrtvé tělo jako stupínek k vlastnímu povýšení.

A navíc se Entreri nepotřeboval před Šarlotou o Dalabádu vůbec zmiňovat, o to už se postaral. Dwavel navnadí Šarlotin zájem o Dalabád několika dobře načasovanými lžemi a Šarlota, která byla dosti předvídatelná, když šlo o její osobní zisk, odnese informaci Jarlaxlovi, čímž podtrhne Entreriho vlastní návrh, že by Dalabád mohl být významným a výnosným záborem.

„Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude chybět paša Basadoni,“ prohodila Šarlota, což byla nejvýmluvnější poznámka, jakou kdy pronesla.

„Nenáviděla jsi Basadoniho,“ připomněl jí Entreri.

Šarlota to nepopřela, ale ani nezměnila svůj postoj.

„Drowů se ale bojíš víc než kdy jeho, a to je rozumné,“ poznamenal Entreri. „Basadoni byl loajální, a tudíž předvídatelný. Temní elfové nejsou ani jedno. Jsou příliš nebezpeční.“

„Podle Kimmuriela jsi s nimi žil v Menzoberranzanu,“ nadhodila Šarlota. „Jak jsi to zvládl?“

„Přežil jsem jen proto, že byli příliš zaměstnaní, než aby se obtěžovali mě zabít,“ přiznal Entreri. „Byl jsem pro ně dobluth, vyhnanec, který není drow, a proto jsem nestál za námahu. A navíc si myslím, že mě Jarlaxl využíval k tomu, aby lépe pochopil myšlení lidí v Kalimportu.“

Šarlotiny silné rty se roztáhly v úsměvu. „Artemise Entreriho bych sotva považovala za typického obyvatele Kalimportu,“ pravila. „A kdyby si Jarlaxl myslel, že všichni lidé umí to co ty, pochybuji, že by se do našeho města odvážil, i kdyby měl za zády celý Menzoberranzan.“

Entreri se lehce uklonil a zdvořile kompliment přijal, lichotky ho ale nikdy nezajímaly. Z Entreriho pohledu byl člověk buďto dobrý, anebo špatný, a sebestředné tlachání na tom nic nezměnilo.

„A to je teď náš cíl, pro dobrou nás obou,“ pokračoval Entreri. „Musíme drowy zaměstnat, což by nemělo být těžké s ohledem na Jarlaxlovu nečekanou touhu rychle rozšířit své povrchové impérium. Když bude Basadoniho cech ve válce, budeme víc v bezpečí.“

„Ale ne uvnitř města,“ odvětila Šarlota. „Autority si začínají všímat našich kroků a dlouho už si to nenechají líbit. Budeme víc v bezpečí, pokud drowové budou bojovat, ale ne pokud bitva přeroste šarvátky mezi cechy.“

Entreri kývl a byl rád, že Dwaveliny narážky na to, že jejich činy mohou budit nevítaný zájem, přivedly Šarlotu k těmto závěrům tak rychle. Byla pravda, že pokud Basadoniho cech rozšíří svůj vliv příliš daleko a příliš rychle, někdo určitě odhalí, jaká moc se za ním skrývá. A až na to kalimšanská říše přijde, její zásah proti Jarlaxlově bandě bude rázný a zničující. Už dříve Entreriho napadlo, že by mohl tento scénář využít, nakonec se ale rozhodl to neudělat. Pochyboval, že by on nebo kterýkoli jiný iblith v Basadoniho cechu ústup Bregan D’aerthe přežil.

Naprostý chaos se tak stal jen záložním plánem.

„Ale máš pravdu,“ pokračovala Šarlota. „Musíme je zaměstnat – aspoň jejich armádu.“

Entreri se usmál a tentokrát snadno potlačil nutkání přizvat ji k plánu s Korinem Soulezem. O to se postará Dwavel, a už brzy, a Šarlota se nikdy nedozví, že ji Artemis Entreri využil.

Anebo na to možná chytrá žena přijde.

Možná ji pak Entreri bude muset zabít.

Pro Artemise Entreriho, který musel celé roky trpět zrádné jednání Šarloty Nešporové, to vůbec nebyla nepříjemná představa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Služebník krystalu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.