TRITON

Praha / Kroměříž

Tereza Nagy Štolbová

Dcera padajícího listí

Příběh o duši, která přežila díky lásce

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Tereza Nagy Štolbová, 2014

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2014

Cover © Renata Brtnická, 2014

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-710-1

Věnováno matce Libuši, jejímu rodu, otci Jiřímu, jeho rodu, mému muži, Kryštofovi, Sebastianovi, Amelii Lee, sestřičce, Martinovi a Tonovi.

Matky, vy matky, které zavrhujete své dcery,

zavrhujete s nimi i sebe samé.

Opusťte nelásku, neboť není života bez lásky

a duše v odmítání umírá.

Dcery, vy dcery, které zavrhujete své matky,

činíte to, co ony v zaslepení učinily vám.

A činíte ještě víc. Zavrhujete samy sebe.

Odpusťte. Není jiné cesty ke svobodě.

Daly nám život. A to je víc než dost.

Dar života nic nepřevýší.

S úctou se proto skláním před vámi.

A šeptám: děkuji vám, matky.

Nestalo se mi nic víc a ani nic míň než to,

že jsem byla na samém počátku svého života

zavržena a opuštěna svou matkou.

Nestalo se mi nic víc a ani nic míň než to,

že jsem ztratila víru v dobrý svět.

Nestalo se mi nic víc a ani nic míň než to,

že jsem ztratila důvěru v sebe samu

a bloudila dlouho, předlouho bez útěchy

v jeskyni svého nitra.

Nic víc a ani nic míň…

Předmluva

Každý příběh je zalidněn hrdiny. I tento. Každý, je-li součástí takového příběhu, si přeje být popsán ve světle pozitivního hrdiny. Většina příběhů je takových – jsou v nich glorifikovaní a zavrhovaní hrdinové a pak ti, kteří jsou kdesi mezi. Doufám, že z mých slov pochopíte, že pátrám po tom, jací jsou lidé v příbězích. Ve všech příbězích. V těch skutečně žitých. V těch, které se týkají nás všech. Prožít Příběh Života znamená vystavit svůj osud světlu, šeru i temnotě. Ty i já i ti, s kterými se setkáme jen na chvíli, my všichni jsme hrdinové. Ne méně nebo více významní než ti ostatní. Procházíme od početí, zrození a ke smrti stále stejnou cestou. Potkáváme se na ní. Činíme volby. Jsme na ně hrdí nebo se utápíme ve studu. Prožíváme bolest, radost, smutek, zoufání si, naději. Prožíváme toho více, než je možné pojmenovat jazykem. Někdy nám druzí rozumí, jsme jim pochopitelní, jindy nechápeme ani sami sebe. Očekáváme lásku a dostáváme prázdnou náruč. Ztrácíme se v prázdnotě a na okraji propasti nečekaně objevujeme lásku a blízkost druhého člověka. Odsuzujeme a jsme odsuzováni. Domýšlíme si různé části svých i cizích příběhů. Zrcadlíme se v těch, kteří zasáhli naše duše. Na počátku v matce. O trochu později v otci. Bez jejich ochrany, péče a lásky umíráme. Na počátku jsme bezbranná mláďata, zcela závislá. Na počátku je náš příběh velmi křehký. Jako naše těla a duše. Říká se, že Bůh na počátku stvořil slovo. Tím slovem je podle mě v každém lidském příběhu MATKA.

Odpustila jsem. Oběma svým matkám. Té první, že mě opustila a učinila tím to, co jí samotné bylo učiněno. Zopakovala svůj osud. Předala jej své dceři. Druhé, že přijala cizí dítě, aniž by si uvědomila, co činí, a vyjádřila nejprve úctu jeho rodině a rodu. A také to, že moje dětské srdce zůstalo prázdné. Necítila jsem se milovaná.

Teď zbývá odpustit sobě. Že jsem na mnoho let opustila samu sebe, nehledala úctu k sobě samé a soucit ke svému zraněnému srdci. Nikdo mě nenaučil milovat se. Absenci lásky jsem převzala jako štafetu z mramoru. Tvrdou, chladnou a tíživou. A mnoho let jsem si nedovolila nechat ji jednoduše za sebou. Nepokračovat. Milovat místo nenávidět. Pomohla slova a láska, kterou jsem znenadání objevila jako most na okraji propasti. Láska ženy i muže. Láska dětí.

Byť zde budu psát především o matce, začnu otcem. Můj otec kdysi dávno, odhaduji, že v době, kdy byl přibližně stejně starý jako nyní já, poskytl sám sebe a svůj život jako námět k dokumentu Bez lítosti. I já zde v následujících řádcích od prvního až k poslednímu slovu poskytuji samu sebe a vzpomínky na život, který jsem prožila, jako námět svého psaní. Taktéž bez lítosti. Ničeho, co jsem prožila, nelituji. Naučila jsem se respektovat a ctít to, co přesáhlo moje síly, a aktivně ovlivňovat to, co bylo a je v mojí vůli. Nelituji toho, že byla moje duše skrze duševní bolest osekána až k jádru člověčenství. Lidé tomuto stavu říkají dno. Ano, můj otec a já jsme pocítili na vlastní kůži to, čemu my lidé říkáme utrpení. On dovršil své utrpení v aktu sebezničení a krátce po natočení dokumentu uhořel v holobytě. Já jsem své utrpení přežila a proměnila v každodenní výzvu hledání cesty, která by pro mě znamenala naplnění duše štěstím, nadějí a radostí.

Můj příběh je příběhem pro ty, kteří žijí se zkušeností hlubokého zranění duše, pro ty, kteří je doprovázejí, a také pro ty, kteří v příbězích hledají vlastní hrdinství, porozumění svému příběhu nebo naději. Je příběhem o všech dětech, které z nějakého důvodu ztratily matku a mateřskou lásku. O jejich odvaze a touze žít i navzdory této nesnesitelné ztrátě. Je příběhem o tom, jak odolná je dětská duše. Je také příběhem o tom, jak je obtížné a zraňující vypořádat se s raným osaměním a ztrátou těch nejbližších. A také je příběhem pro všechny ženy, které se stanou nebo už staly matkami vlastního nebo cizího dítěte. Příběhem o tom, jak hluboká a široká je dětská duše a jak velikou sílu má láska matky a život uprostřed rodu, ke kterému patříme. Je příběhem o hledání ztracené identity, o bezmoci dětství a moci dospělosti. V blahodárném i neblahodárném smyslu. A příběhem o tom, že každý máme svůj příběh minulosti, který ovlivňuje to, jací jsme a jak prožíváme přítomnost i budoucnost. Je výzvou k porozumění tomu, kým jsme byli, kým díky tomu jsme a kým být toužíme.

Touto knihou, slovy, která v ní vyslovuji o některých dnech svého života, překračuji svoji mnohaletou a hluboce zakořeněnou touhu zakrýt si dlaněmi příliš obnaženou tvář – bránu do své bolesti a bezbrannosti – čili touhu být neviděná, neslyšená, a tedy nezranitelná… Příběhy, vzpomínky, obrazy, sny a slova tvořící můj příběh jsou jako spousta rozložených matrjošek rozházených po podlaze. Jedna nezapadá do druhé, i když by mohla. Bylo by možné trpělivě prohlédnout každý kousek a najít k němu druhou půlku. Bylo by možné vložit jednu do druhé. Bylo by to možné, ale ne v tomto příběhu. Neboť chybí matčiny vzpomínky a otcovy sebejisté ruce. Ty jediné by mohly chaos jednotlivých kousků proměnit v krásu a jednotu zapadajících matrjošek, které symbolizují tajemství života: Jeden vyrůstáme z druhého. Jedna vzpomínka navazuje na druhou. Jedna duše se rodí a zraje a sílí v blízkosti té druhé. Co by byla jedna matrjoška bez druhé? Jen prázdná figurka bez smyslu a naplnění.

A tak je to i se mnou. Od dětství si pamatuji prázdnotu svojí duše způsobenou opuštěním matkou a vyvržením z rodu. Chyběla mi matka, která by mě ochránila skrze své tělo – svojí přítomností –, a mojí matce chyběla její matka, která by ji ochránila a naučila chránit. A mojí babičce možná také chyběla matka, která by ji naučila to, co neposkytla své dceři, mojí matce…

Vše, co jsem v důsledku opuštění matkou i otcem a jejich rody prožila, se odrazilo ve způsobu, jakým jsem přijímala druhé lidi, sebe a život. Nejdříve jsem musela jako dítě bez volby přijmout to, co působili druzí, poté již jako dospívající jsem se od nich odpoutala a vstoupila do prostoru svého života, kterému říkám svoboda. Svoboda voleb a činů. Svoboda toho, co jsem žila a žiju doposud. Ta část, která se mi mnohdy zdála k nepřežití, naplňuje následující stránky slovy. A ta slova jsou výpovědí o životě na pokraji duševního zdraví a také o životě neuvěřitelně silného dítěte, které navzdory všemu a všem přežilo a v pravý čas překročilo hranice svého zranění, aby mohlo darovat příběh svým vlastním dětem a poskytnout jim to, co samo nedostalo. Mateřskou přítomnost a lásku. Domov. Důvěru ve svět a v lidi, kteří nás světem provází.

Přežila jsem ztrátu sestry dvojčete, ostatních sourozenců, otce, matky i prarodičů. Kdybych se narodila v době druhé světové války, mohl by být tento příběh příběhem židovského děvčátka o přežití holocaustu. Narodila jsem se ale až o tři desetiletí později a můj příběh je kupodivu – a přesto – příběhem o ztrátě místa uprostřed svého rodu. Byla jsem násilně odtržena od těch, s nimiž jsem spojená krví. Holocaustem pro moji duši (a někdy i pro moje tělo) byly měsíce strávené ihned po narození v kojeneckém ústavu, roky s víceméně nepřítomnou matkou, kterou si nepamatuji, roky prožité v dětském domově, které si pamatuji jen velmi málo, roky v nevydařené adopci, které se překrývají a navazují na roky sebepoškozování a sebeodmítání, a tytéž roky ztráty kontaktu s vlastními pocity a potřebami, roky mnohaletého hladovění nejen po lásce, ale také dobrovolného hladovění v podobě mentální anorexie a bulimie, roky derealizace a depersonalizace a ztráty smyslu života. Roky na okraji propasti mezi bytím a nebytím, mezi životem, přežíváním a občasnou touhou po smrti. Ano, přežila jsem utrpení, které mi připomíná trauma odtržení od domova v rámci deportací do koncentračních táborů. Toto moje trauma bylo mnoho let skryté, nikým nepovšimnuté a nepozorované. Ani já sama jsem jej nechápala a neměla pro ně jazyk, kterým bych jej byla schopná pojmenovat. Až nyní…

„Ale našly se i příběhy o přežití. V ghettu se hodně mluvilo o takzvaných dětech ze studně,… které rodiče zavěsili do sedátka z prostěradla a pak je spustili do studny na řetězu, kterým se vytahuje a spouští vědro s vodou… Pomyslí na děti ze studny. Jak dlouho asi musejí být tam dole v mrtvé studené vodě, než se v nich něco nenávratně zlomí a nahoru se dostanou proměněné v někoho úplně jiného?“

(333–339, Sem-Sandberg, S., Chudí v Lodži)

KNIHA PRVNÍ: ČAS ZROZENÍ

PODZIMNÍ DÍTĚ
(TO Z(A)TRACENÉ DÍTĚ)

Byla jsem ztraceným a zatraceným dítětem v čase babího léta a nádherně barevného listí podzimu. Byla jsem součástí nepředstavitelného vesmíru symbiózy uvnitř své matky se svojí sestrou, aniž bych tušila, že je nejvyšší čas k loučení. Neboť již brzy budu vyrvaná z lůna matky a toho dne naposledy pocítím jemné doteky dlaní svojí sestřičky a poté se obě vynoříme do světa slábnoucí krásy barev a síly slunce. Bezbranné a opuštěné… Samy…

Když je zatracená matka, je zatracené i její dítě. Když se ztratí matka, ztratí se i dítě. Jeden bez druhého nemohou žít. A když přece žijí, je to poloviční život. Polovina srdce dítěte, která by byla zaplněna láskou matky, je prázdná. Je-li ztracený i otec, celé srdce dítěte bije prázdnotou. Duše matky z poloviny ztratí smysl, je vyprázdněná, zatratí-li své dítě. Druhá polovina klopýtá vedle té vyprázdněné, snaží se žít a po tváři jí nepřestávají stékat slzy.

Prolog

O tomto období svého života jsem řadu let nedokázala vyprávět jinak než v dialogu. Otázky, které přicházely, byly pavučinou, po které jsem vypouštěla černého pavouka vlastních a cizích vzpomínek a domněnek. Pavouka, kterého jsem se štítila a bála a s kterým jsem se během nočního života opakovaně setkávala v děsuplných snech. Prožitky hrůzy, když mi seskočil nebo spadl na tvář, mě ve snu zcela paralyzovaly a probouzely zbrocenou potem. Ze svého života jsem se však probudit nemohla. A ignorovat otázky terapeutů ani vlastního nitra jsem také nemohla.

Víš, lidé si plně nepřipouští, jaké bohatství je být součástí rodu. Žít ve svém rodě. Neuvědomují si, že jsem absurdně a absolutně vytržená z kořenů. Dívají se na mě a ptají se: Jak jsi to přežila? A já mlčím. Jejich otázka je zbytečná. Kdyby se dívali, viděli by odpověď. Neboť já to ještě stále žiju.

Ptáš se, co? Co jsem přežila? Nebýt dcerou, která by se koupala obnažená a spočinutá ve vlnách láskyplné blízkosti matky. To.

Kolik jsi mi toho vzala, matko, tolik jsem se toho naučila o hloubce utrpení, které může prožít osamělé dítě, a o vůli k přežití.

1.
Dcery podzimu

Jsem dcerou podzimu. V tomto čase jsem se narodila. Každý rok, kterým těžkne moje tělo, prochází moje duše prapodivným chvěním tohoto času. Je podzim. Třicátý čtvrtý podzim mého života. Pozoruji větve stromů. Září slábnoucím sluncem západu. „Podívejte, děti. Není to krásné? Listy září barvami odcházejícího slunce.“ Miluji červánky a nebe je právě v tuto chvíli červené. Moje děti vidí na okamžik krásu, kterou jim předávám slovy. Moji duši naštěstí nevidí. Nic krásného na ní není. A to listí na stromech bude za pár týdnů tlít na studené zemi, pomyslím si. Stejná tma a zápach jako uvnitř mě. Bojím se dusivých pocitů, které se ke mně každým rokem spolu s podzimem vrací. Je podzim, moji synové pozorují krajinu lemovanou červení nebe a já se chvěji chladem, který nepřichází z nevytopeného auta, ale ze ztracených, znovunalezených a hledaných vzpomínek. Jsem (spolu se svou sestrou) dcerou podzimu.

Moji rodiče mě museli počít někdy v dubnu. Mě a moji sestru. Možná byl toho dne apríl. Možná to považovali za dobrou příležitost, jak oslavit příchod jara. Zcela jistě nechtěli další děti. Aspoň moje matka ne. Nebyla jsem její první a ani poslední dítě. Některé porodila, jiné vyvrhla do studeného světa mnohem dříve, než byly podobné lidským bytostem. Moji ztracení sourozenci. Dříve mrtví než živí. Ale mně a mojí sestře darovala život. Náhodou? Záměrně? Kdo ví. Pochybuji, že by se rozhodla pro porod místo potratu, kdyby věděla, že budeme dvě… Teď už se to nedozvím. Je mrtvá.

Narodily jsme se o dva měsíce dříve. Vrásčité tvářičky novorozených děťátek matku zřejmě nedojímaly. Porodila nás v bolestech a ve vůni cigaretového kouře. Byla drsná, ta naše matka. Sama proti světu a nejspíš i proti sobě přivedla na svět dvě nezralé holčičky. Z té doby si samozřejmě nic nepamatuji. Vše, o čem vyprávím, jsou jen představy a vzpomínky předávané těmi druhými, těmi, kteří byli svědky matčina mládí. Jen moje tělo si pamatuje. Paměť těla z tohoto období mě doprovází až do dospělosti. Umožňuje mi zůstat ve spojení se svými kořeny, se svým rodem. Jsem ta, která je od okamžiku zrození oddělená a vystavená utrpení. Odloučená, osamělá, vyvržená, bez lásky a bezpečí. To vše jsem musela přežít, abych mohla psát tyto řádky a spřádat do slov obrazy svého dětství. Počátek mého života je jako nit s pevným uzlíkem, ze které se již nevyvlékne žádný korálek mých dalších dnů. Režná nit prořezávající kůži na mých prstech, když se z ní snažím stáhnout to, co mě příliš tíží.

Několik měsíců jsme strávily v inkubátoru a poté v kojeneckém ústavu. Naše matka si nás vyzvedla ve chvíli, kdy už jsme od ní byly zcela odloučené. Kdybych si pamatovala toto období, vypadalo by to nejspíš následovně. Bílé zdi. Ostrá světla. Chlad. Střídání dnů a nocí. Cizí ruce a cizí tváře. Bolest. Bolest nezralých plic při každém nádechu. Bolest dítěte bez mateřské lásky. Cizota. Strach. Vyvržení z ráje podmořského světa v matčině děloze. Ztráta té druhé bytosti, která byla nedílnou součástí mého těla. Mojí sestry. Čas doteků našich hebounkých prstíků uvnitř plodové vody je nenávratně pryč. Hudba jejího srdce dozněla. Teplo a blízkost spolubytí je navždy ztracené. A také čekání. Nekonečné čekání na návrat. Tělo vyčkávající návrat blaženosti. Nic z toho si nepamatuji. Ale kdybych si pamatovala, plakala bych nad tou obrovskou ztrátou matky i sestry na počátku svého života i v této chvíli.

Několik měsíců čekání, o kterém jsem netušila, že je čekáním, muselo být v mém vnímání času věčností. Navěky zakletá v plastové nebo skleněné krabici zvané inkubátor. V podivném světě, kde není nikdo, komu náležím a ke komu je možné schoulit nezralé tělíčko. Doposud nerozumím tomu, jak jsem to přežila. Moje sestra nejspíš v tomto období ztratila duši. Ačkoliv jsem byla druhá a nedostávalo se mi při porodu kyslíku, dostalo se mi mnohem více síly k přežití. Byla jsem dvojče B. Ta druhá, a přece silnější. Dříve než jsem vyklouzla z matčina těla, musela jsem si prožít okamžik plynových komor rodu, ke kterému náležím. Přidušená jsem vstoupila do světa, který pro mě neměl méně než život a více než cizotu a utrpení ztráty domova.

Doposud, když mám vstoupit do prostor nemocnice, třepe se mi v těle vyplašený a uvězněný ptáček. Bojím se zápachu dezinfekce, čistoty uniforem lékařů a sester, falešnosti úsměvů, špatně skrývané lhostejnosti v jejich očích. Bojím se pocitu bezmoci, který by už v přítomnosti bezmocí být neměl, tělesné vzpomínky, že jsem vydaná napospas cizí vůli. Můj strach je rok od roku menší. Byly doby, kdy jsem se třásla hrůzou před každým lékařem, každou sestrou, které jsem se měla vydat do rukou. Paměť mého těla byla a je neumlčitelná. Přede dveřmi lékařské ordinace nebo nemocnice zcela jistě vím, že se už nikdy, nikdy nechci vrátit k hrůze bezmocného dítěte v ústavní postýlce. S úzkostí a nelibostí se vydávám cizím rukám a cizí vůli. Nic dobrého z toho pro mě nikdy nevzešlo. Pro moji duši. Musela jsem potlačit emoce a vše, co bylo nevyjádřené nebo neošetřené, všechny ty pocity smutku, strachu, úzkosti se vklínily mezi buňky a kosti mého těla. Jako malé dítě i jako dospívající jsem bývala zcela zaplavená jen těmito pocity – stávala jsem se úzkostí, strachem a hrůzou z cizích lidí a z bolesti, kterou mohou způsobit. Ale skrývala jsem to. Jako dospělá jsem ta, která v některých chvílích prožívá tyto pocity, ale umí je pojmenovat, v klidu pozorovat, a ochránit tak svoji duši před jejich záplavou. Tehdy nebylo úniku. Nyní už se umím chránit.

Kdyby moje matka žila, zeptala bych se jí, jak dokázala porodit, jak dokázala projít porodními bolestmi, které svojí silou musely otřást i její ženskostí a identitou, a poté odejít z porodnice s prázdnýma rukama. Připomněla bych jí, jaké znovuzrození jsem po každém porodu svých tří dětí prožívala. Bylo to, jako bych z plamenů bolesti povstala znovuzrozená a silná pro péči o své křehké děťátko. Proměnilo mě to. Nebylo už možné otočit se a vrátit se k té ženě, kterou jsem byla, byť jen o krok. Nebylo možné odvrátit pohled od svého novorozeného dítěte. Ta bolest mi dala sílu přijmout výzvu vydání se. Vydání se synům a poté dceři v okamžiku, kdy by beze mě těžko přežili. Chtěla bych od ní vědět, co se s ní stalo, co ji přimělo k útěku a krokům zpět. Zeptala bych se jí, k čemu potřebovala tak dlouhý čas, než si nás vyzvedla.

Co jsi v tom čase prožívala, matko? Co jsi hledala? Jaká síla tě odvrátila na několik měsíců od tvých dcer? Jaká síla tě, matko, odervala od tvého ženství? Jaké zranění, matko?

Zeptala bych se jí, co ji vedlo k tomu, že nás velmi rychle oddělila od sebe.

Byly jsme ti břemenem? Chyběla ti matka, která by ti pomohla? Byla jsi příliš zesláblá pro své dvě dcery?

Zeptala bych se, proč nám tedy dala život, když jiné své děti zavrhla. Zeptala bych se, zda pocítila lítost, když nás definitivně opustila.

Chyběly jsme ti, matko? Litovalas někdy toho, cos učinila? (Mě i pomyšlení, pouhá představa, že opustím svou dceru nebo syny, bolí.)

Jakou bolest jsi asi musela plašit ty ve svém srdci při pomyšlení na nás, své dcery? (Otázky bez odpovědí také bolí, matko. Jsou jako rozevřené rány bez schopnosti těla je uzavřít. Sama se ptám a sama sobě nedovedu odpovědět… Sama se slovy zraňuji a zahojit svou duši nedovedu. Ještě ne… Teď ještě ne…)

Prý jsi jednou stála pod okny domu, kde jsem již několik let žila s Nimi – s adoptivními Rodiči. Neotevřeli ti. Prý jsi zvonila. A možná ani toho ses neodvážila. Ale Oni o tobě věděli. Já ne. Báli se tě. Učinili z tebe ve svých omezených představách Polednici, které jsem se později velmi bála. A zároveň jsem si tu baladu nechávala mnohokrát přednášet od Matky – třásla jsem se hrůzou a úzkostí a v jejím obraze jsem tušila odlesk podoby své skutečné matky. Matky, která mě tak silně tiskne v náruči, až mě zadusí, a Polednice naplní své poslání…

Jaká by byla její odpověď? Netuším. Jen si vymýšlím. A jsem unavená z monologu, který se nikdy nestane dialogem. Mnohokrát jsem si vymýšlela slova, která bych jí mohla vložit do úst. Ale to nestačí. Také jsem některé odpovědi aktivně hledala. Ale ani to nestačí. Cizí lidé nikdy nezaplní díru v mém srdci, které ještě stále hladoví po srozumitelných odpovědích z úst mé matky. Toužila jsem i přes hlodavou úzkost a pochybnosti naplnit smyslem nesmyslnost jejího opuštění.

V mojí dospělé duši žije dítě, které bylo opuštěné a ještě stále nerozumí tomu, proč. K čemu je dobré hledání odpovědí? K čemu je dobré balancovat na hraně mezi touhou po slovech, která zraňují, a touhou po tichu, které léčí? Na straně slov se rodí poselství. Poselství pro všechny dospělé, kteří byli dětmi jako já. Opuštěnými, vypůjčenými, zrazenými, osamělými. A poselství pro ty, kteří se domnívají, že mohou duším těchto dětí poskytnout útočiště.

2.
Snové dítě

Jsem snové dítě. Ve snění prožívám nezpochybnitelnou podstatu svého bytí. Ve snění mi nechybí kořeny. Sny jsou kořeny mého vykořenění. Ve snech se cítím absolutně propojená se svým tělem a duší. Prožívám v nich celistvost, která je v bdění nepolapitelná. Prožívám v nich hrůzu, čistotu, krásu i záludnost toho, co nelze sdělit a čím od prapočátku jsem. Jsem snové dítě.

Můj první sen. První, který jsem nezapomněla. Je mi šest let. Cítím vůni čerstvě vypraného ložního prádla. Moje postel je skutečně moje. Nemohu tomu ještě uvěřit. Ještě nejsem a netuším, že nikdy nebudu, zakořeněná do nové přítomnosti. Moje náhradní matka a náhradní otec netuší, kdo jsem. A ani já ještě netuším, kým jsem po šesti letech ode dne svého narození.

Z této doby si vzpomínám na jedinou barevnou snovou vzpomínku – na sen o perníkové chaloupce. Vidím se v ní a slyším svůj hlas. Stojím ve velmi malé místnosti s rozevřenou ohnivou pecí, která připomíná tlamu obrovského draka. Cení na mě zuby, téměř mě oblizuje horkými plameny, ale je to „jen“ pec. Zlá baba ježibaba nařizuje přeslazeným hlasem: „Sedni si na lopatu.“ Nevěřím jí. Vím, že je zlá a že se nesmím posadit, jinak zemřu. Dívám se na její tvář, chci najít oči nebo aspoň ústa, z kterých vychází ta slova, ale nevidím nic. Nevím, jak ji poprosit, aby mě nechala být. Strašně se bojím, není tam nikdo, kdo by mi pomohl. Musím se zachránit. Nechci se škvařit v ohni. Najednou si uvědomím, že je to pouhý sen. Zavřu oči a přeju si, abych se probudila. Ale nic se neděje. Zkouším větu z pohádky: „Ale já nevím, jak se sedí na lopatě. Ukaž mi to.“ Nevěřím sama sobě. Jak by mi mohla věřit ona? Ježibaba je hloupá. Neprokoukne moji lest a usedá na lopatu. Přiskočím, abych ji strčila do ohně. Třesu se hrůzou, že na poslední chvíli pochopí léčku. Srdce mi buší jako o život, ale ježibaba je skutečně hloupá. Vůbec mě nevnímá. A tak ji strkám do pece a hrůzou se probouzím. Buší mi srdce. Vstanu a poslepu se jdu vyčůrat. V kuchyni svítí světlo. Sedí tam. Moje nová matka a otec. Její tvář je rozmazaná, jeho slova mě pálí v hlavě. Snažím se je zapomenout.

„Není to naše dítě, ale je to lepší než žádné dítě.“

Ta slova jsem už nikdy nepřestala slyšet. Přestože on je nikdy nevyslovil nahlas. Jen ona. Ježibaba z mého snu. Nevěřím Jim a nevěřím ani sobě. Jejich i moje slova jsou od počátku našeho setkání nedůvěryhodná. Oni nevěří mně. Já nevěřím Jim. Chci být „to dobré dítě, to lepší než žádné“, ale ať učiním cokoliv, jsem jen sama sebou. Nemohu se proměnit v jiné dítě. Slova, která Jí říkám, zní prázdně, protože Ona je nechápe. Podezírá mě z neupřímnosti, kárá mě, vyhrožuje a já se velmi rychle učím, že skrze slova lze vyvolat bolestivé pocity. Nejdříve ji přesvědčuji a pak to vzdávám. Jsem přece jen malé dítě. Jejich slova jsou nesrozumitelná a téměř nikdy neodpovídají tomu, co z Nich cítím. Vyvolávají zmatek.

„Lákáte mě na perník, ale když ochutnám, hodíte mě do pece. Ježibaba a ježidědek.“

(Nejdříve mě vykrmí a pak sní. Pohltí celou moji duši. Znesvobodní moje tělo. Sytí mě a sytí až k přesycení. Dusím se jejich péčí. Jídlo. Jídlo. Jídlo. Mantra, kterou mě svírají ve své náruči. Nechci-li jíst, nejsem hodné dítě. Jím-li, jsem (v)hodná k vykrmení a k životu u Nich. Ale co bude pak? Vzdám se svého těla a vy mě potom upečete. Pohltíte. Uvězníte ve svém světě. Bojím se jich. Jsou nenasytní sycením dítěte. Vzpouzím se a to se nesmí. Trestají mě slovy. Trestám se bušením do zdi.)

Sen, který je leitmotivem mého vztahu s Nimi.

Sním celé dětství o jiné matce. Sním o té své, ale nedovoluji si ten sen vpustit do vědomí. Číhá kdesi na okraji. Mezi bděním a sněním. Nikdy se mi o té skutečné matce nezdálo. Velmi, velmi dlouho jsem byla dítětem s matkou, která není mojí matkou, a ona i já to víme. Hrajeme hru na matku a dceru. Poté, když jsem tu hru odmítla, jsem se stala dcerou bez matky. Zavrženou dcerou. A teď jsem matkou.

Mnoho nocí jsem prosnila. Zachránilo mi to duši. Ve snech jsem byla skutečná. Skutečnější než stín, který jsem světu nabízela ve dne. Stín mojí vnitřní skutečnosti. Sny to bývaly děsivé, hrůzyplné, násilné, vražedné, kruté. Musela jsem se vypořádat se vztekem, bezmocí, zuřivostí a strachem. Později, když už jsem vystoupila ze svého stínu a falešného bytí s Nimi, jsem začala snít i dobré sny. Překvapilo mě to. Mnoho let jsem si myslela, že snít nelze jinak než s bušícím srdcem a hrůzou zaseknutou v hrudníku.

3.
Z(a)tracené dítě

Když je zatracená matka, je zatracené i její dítě. Když se ztratí matka, ztratí se i dítě. Jeden bez druhého nemohou žít. A když přece žijí, je to poloviční život. Polovina srdce dítěte, která by byla zaplněna láskou matky, je prázdná. Je-li ztracený i otec, celé srdce dítěte bije prázdnotou. Duše matky z poloviny ztratí smysl, je vyprázdněná, zatratí-li své dítě. Druhá polovina klopýtá vedle té vyprázdněné, snaží se žít a po tváři jí nepřestávají stékat slzy.

Mnoho let jsem pochybovala o tvé existenci, matko. Stejně jako lidé pochybují o pravdivosti snů. Říkají, že sen je pouhý sen. Je to stejné, jako by říkali, že bdění je jen bdění. Jednu část svého života, tu snovou, od sebe těmi slovy odstrkují jako nepodstatnou a nehodnou povšimnutí. Lidé kolem mě z tebe a ze všech, kteří patří k tvému i mému rodu, učinili svojí zaslepeností a vystrašeností pouhý sen. Zlý sen o kruté matce a dítěti, které by mohlo být podobně zlé jako jeho matka. To dítě se pokusili zachránit. Odervali ho od kořenů zla…

Eva. První žena, která sen proměnila v realitu. (Ano, tak tomu my dospělí říkáme: Realita je jen jedna. Ta před branami snění.) Její vyprávění mi pomáhalo pochopit a uvěřit v tebe. Byla jsi podle ní velmi silná osobnost. Konfliktní, tvrdá a nejspíš přímočará ženská. S ničím a nikým ses nepárala. Eva k tobě nejspíš dlouho vzhlížela.

Ale ani Eva se svojí láskou k tobě mi nedokázala vysvětlit, proč jsi se nás, matko, na několik měsíců vzdala. A poté navždy.

Celé dětství jsi byla jen přeludem. Jako dítě jsem si tě představovala jako šedivou postavu bez tváře. Zlou ženu, která rodí zlé děti. Připomínala jsi mi Polednici a matku, která tiskne své dítě s hrůzou na hruď, až jej zadusí, splývající v jedinou osobu. Bála jsem se tě stejně jako Polednice, stejně jako jsem se později bála svojí vlastní tváře a neviditelné podoby s tebou. Nikdy jsem se nevnímala jako něčí dcera. Byla jsem dítě z(a)tracené v čase a prostoru.

Matko, nikdy jsem s tebou neprožila dialog. Toto je moje jediná příležitost. Nenárokuji si tvoji odpověď, i když bývaly doby, kdy jsem toužila po setkání s tebou. Už tehdy jsi byla mrtvá, ale já si každou noc před usnutím přála, abychom se ve snu setkaly. Je-li nějaká realita uzpůsobená k setkání s mrtvými, tak je to ta snová.

(Po tobě, otče, jsem nikdy takto neprahla. Jsi-li dcerou nebo novorozencem, zavržení matkou se téměř nedá přežít. Zavržení otcem v obou případech ano. Možná proto jsi pro mě prozatím na okraji tohoto příběhu.)

Ale ty, matko, jsi ke mně nikdy ve snu nepřišla. Buď jsi stále zatvrzelá a nechceš připustit, že jsem dcerou, kterou jsi opustila, nebo jsi v říši, odkud není návratu v žádné podobě. Snové obrazy jsou příliš lidské a ohraničené bytím. A ty jsi, matko, veškerou lidskou podobu ztratila.

Dívám se na svoji dceru a doufám, že bude pevně ukotvená v čase a prostoru. Doufám, že jí neublížím ani zlomkem toho, čím jsi ty ublížila mně. Nechráním tě. Neboť slova zde vyslovená se tebe již nikdy a nikde nedotknou. Tvoje tvář navždy zmizela. Moje ještě stále putuje touto krajinou.

Víš, lidé si plně nepřipouští, jakým bohatstvím je být součástí rodu. Žít ve svém rodě. Neuvědomují si, že jsem absurdně a absolutně vytržená z kořenů. Dívají se na mě a ptají se: Jak jsi to přežila? A já mlčím. Jejich otázka je zbytečná. Kdyby se dívali, viděli by odpověď. Neboť já to stále ještě žiju.

Ptáš se, co? Co jsem přežila? Nebýt dcerou, která by se koupala obnažená a spočinutá ve vlnách láskyplné blízkosti matky. To.

Asi mi nerozumíš. Můj jazyk se vymyká tvému. Ale mně je to jedno. Důležité je, že konečně mluvím. Podat svědectví znamená očistit svoji duši od nánosu minulosti a mlčení.

Monolog s tebou je mnohem snazší, než jsem si myslela, matko.

Na počátku jsem se vzdala slov. Pak jsem se tě bála. A nyní jsem tě nalezla ve slovech a odložila strach je vyslovit.

Kolik jsi mi toho vzala, matko, tolik jsem se toho naučila o hloubce utrpení, které může prožít osamělé dítě, a o vůli k přežití.

4.
Zapomenuté dítě

Dítě, kterým jsem byla a které žilo s matkou, si téměř nepamatuji. Ani matku, ani to dítě, které na chviličku přijala za své. Ale byla jsem jím. Hledala jsem ty, kteří byli ochotní ohlédnout se zpět. Matku i to dítě. Dítě, které zmizelo z mých vzpomínek. (A z matčiných? To ví jen ona…) Dítě, na které si pamatují jen ti druzí. Zapomenuté dítě.

Necelé tři roky u matky. Téměř nic si nepamatuji.

Sen. Svah pokrytý oslepující bělobou a třpytem sněhu. Padám obličejem do sněhu. Chci se proměnit v andílka. Překvapuje mě, jak moc sníh studí. Něčí dlaň mi oprašuje obličej pokrytý roztékajícím se sněhem. Ta stejná dlaň, ale bez tváře, je se mnou pod obrovskou peřinou ve velké manželské posteli. Nic necítím. Je to jen obraz uvnitř obrazu. Matrjoška. Jedno zapadá do druhého. Já a sníh. Cizí ruka a moje tělo. Já a peřina. Blízkost bez tváře.

Byl to sen, nebo vzpomínka? Magdaléna, jedna z žen mého otce a matka mého nevlastního bratra, vypráví, že se nějakou dobu pokoušela získat mě do péče. Možná jsem právě u ní ležela ve velké manželské posteli s ostatními dětmi. Její otec mě měl rád. Jeho lásku si nepamatuji. Ani tvář Magdalény, Kajetána nebo jeho dědy. Dětská mysl je plná děr, jimiž propadají vzpomínky. Možná ten sen nebyl snem, ale skutečností. Možná jsem v té posteli neležela u ní, ale u mámy nebo u Martina a jeho otce.

Martin. Stojí vedle golfových holí. V nich sedí batole. Jsem to já? Tvář nevidím. Jsem tou vzpomínkou. Měl mě rád. Tehdy. Nyní jen slibuje a slibuje. Kdo ví, zda se uvidíme z takové blízkosti jako tenkrát. Byl krásné dítě. Být matkou, také bych si ho nechala. Chlapec s tmavýma očima. Hrál si se mnou, ale já si z toho nepamatuji ani útržek. Jenže co si může batole pamatovat?

Pražský byt. Eva mi jej ukazovala. Rohový patrový dům. Tak tam jsem žila s matkou. Bílé místo ve mně ještě více zbělá. Nic si nepamatuji. Vůně, barvy, hluk, ticho. Nic. Kolem projíždí tramvaj a já sebou cuknu. Asi mě tehdy matka strhla zpět na chodník. Nebo její pes.

Evina vzpomínka: „Přišla mě s tebou navštívit. Měla tě v kočárku načančanou v bílých kraječkách. Vůbec jsem ji nepoznávala. Měla jsem ji za drsňačku, a to taky byla, ale tebe tehdy poprvé přivezla čistou a oblečenou jako panenku.“

Eva jediná ji měla velmi ráda a obdivovala se jí. Cítím to i dnes z barvy jejího hlasu, když o ní vypráví. Její dcerou by být asi nechtěla. To chápu. Představuji si sebe jako vyzdobenou holčičku v šatečkách s volánky. Nebo to byla naškrobená zavinovačka? Sněhově bílá s krajkami kolem mého obličejíčku? Proč asi? Chtěla smazat skutečnost, že mě příliš dlouho ponechala ústavní péči? Byť byla schopná postarat se o mě?

Matka si mě prý vyzvednout nemohla. Chybělo jí pro nás zázemí. Byt, do kterého by si nás mohla odvézt. Kdo ví, co dalšího jí chybělo. Když jsem navštívila její přítelkyni, prahla jsem po slovech, která by mi dala úlevu a vysvětlení. Ale ani její slova nemohla zaplnit díru v mém srdci.

Téměř vůbec nemluví o Markétě. Nejspíš ji matka předala velmi brzy babičce. A ještě jedna vzpomínka. Na otce. „Byl to fešák. Vůbec jsem nechápala, jak ho Líba ulovila. Ale chlapi na ni letěli, i když nebyla žádná kráska. Pamatuji si, jak stál na prahu našich dveří. Krásnej chlap.“

Vzpomínka Radky, mojí první terapeutky. „Jednou jsem tvého otce a matku potkala na Staroměstském náměstí. Postrkovali před sebou kočár s tebou a tvojí sestrou, k rukojeti přivázaného psa. Svítilo slunce. Poznala jsem ji. Rodily jsme spolu. Ona tvého bratra Martina, já svoji dceru. V porodnici byla tvrďačka. Zapalovala na hekárně jednu cigaretu za druhou. S ničím a nikým se nemazlila. Později ke mně docházel Martinův otec. Malíř. Ale asi ne moc úspěšný. Chtěl syna do své péče. Ona mu ho nechtěla nechat. Pak ho odvezla do Německa. To byl konec. Nemohla se vrátit, nejspíš by ji zavřeli do kriminálu. Opustila dvě děti a Martina podle tehdejších socialistických zákonů unesla.“

(Třesu se zimnicí, kterou uzavírám do svého těla. Vytvořila jsem si tvrdý krunýř. Nechci, abyste viděly, vy, které mi vyprávíte o matce, jak křehká jsem uvnitř. Cloumá se mnou zimnice emocí. Nebojte se, nebudu vás s ní obtěžovat. Nevpustím ji do svých očí a tváře. Moje rty zůstanou pevně semknuté. Nepropustím ani vzlyk.

Vy jste ji potkaly. Vy jste s ní mluvily. Já ne. Vám to umožnila. Ona nebo osud. Nebo vyšší bytosti. Mně nikoliv. Třesu se lítostí a vztekem. Ale nejsilnější je touha. Toužím pochopit, kým byla moje matka. Znovuzrodit její život.)

Prý o vás bude bojovat přes Červený kříž, tvrdila. Říkala jsem jí, ať neblázní. „Líbo, neblázni, přece je tady nenecháš! Už nikdy je nedostaneš nazpátek!“ Byla tvrdohlavá a chtěla pryč. Nedokázala tady žít. Ale s vámi neměla šanci. Přemlouvala jsem ji, ať zůstane tady. Kvůli vám. To nechtěla. Utekla za kopečky a do revoluce se nevrátila. Získala výjezdní doložku na výstavu psů. Jo, psy, psy milovala.

(Ano, to nejsi jediná, kdo mi to vypráví. Prý jsem s nimi zůstávala sama v bytě a jedla z misky. Když jsem byla starší, hrála jsem si na psy. Štěkala jsem a vyžadovala jídlo i vodu do misky na podlahu. Několik hodin jsem nebyla ochotná z té podlahy vstát. Děsila jsem Rodiče a uvnitř prožívala absolutní klid a svobodu. Jako bych si přehrávala trauma, které nelze slovy pojmenovat. Byla jsem psem a cítila jsem se víc skutečná, než když jsem vzápětí vstala a musela vklouznout do těla dítěte.)

Nechala nás napospas ústavní socialistické péči. Nikdo z její rodiny a nakonec ani z té otcovy o nás neprojevil dostatečný zájem. Jen otcova matka. Ale ta si musela zvolit jednu z nás. Zvolila Markétu. Ta byla nemocná. Já zdravá, a tedy s šancí na jinou rodinu. Jako by kdokoliv mohl nahradit vlastní krev. Babička byla anděl v lidském těle. Milovala moji sestru a pečovala o ni až do konce svých dní tady na zemi. Matku ne. Nemohla ji vystát. Někdy jí matka volávala a prý se ptala na mě. Babička se třásla potlačovaným vztekem, když s ní mluvila a když to poté vyprávěla mně. Podle ní byla matka bezcitná a zlá.

(Jaká jsem potom já, její dcera? Řekni, babičko!)

Líba milovala svého syna, své psy a svobodu. Možná ani to ne. A dost možná, že jsem popletla pořadí. Anebo milovala s velkými limity. Dost na to, aby se mnou a Markétou nešla na potrat, a dost málo na to, aby se o nás postarala. Dost na to, aby emigrovala se synem a poté porodila ještě jednu dceru, a dost málo na to, aby dceru nezamykala do pokoje s nočníkem, protože se ráno potřebovala vyspat. Dost na to, aby rodila děti, a dost málo na to, aby se přeživší děti cítily milované.

Milovala svobodu a nedokázala respektovat nikoho a nic, a proto utekla z nesvobody komunismu do svobody západního Německa. Znamená to automaticky, že mě opustila s lehkým srdcem? Byla jsem s Markétou cenou za svobodu, kterou se tehdy rozhodla zaplatit? Nebo jsem nebyla vůbec žádnou cenou, ale naopak břemenem, které zanechala za sebou? Plakala pro mě? Litovala toho činu? Kdo ví…

Pročítám dokumenty ze sociálního šetření pověřených pracovnic ČSSR. Prý mě sousedé nacházeli osamělou na chodbě domu a v bytě se psy. Prý jsem byla hladová a žila více se psy než s matkou. Ano, strach o jídlo si pamatuji. Strach ze psů také. Doposud. A s hladověním mám velmi intimní vztah.

(Ta malá jizvička na nártu. Pokousal mě jeden z jejích psů. Dlouho jsem nevěděla, kde se vzala. Nepamatovala jsem si její zrod. Se svými chodidly jsem uzavřela dohodu – nikdo cizí se jich nedotkne, neboť jsou vystrašená vzpomínkami na bolest, když se jich cizí i matčiny ruce necitlivě dotýkaly …)

Zanedbávala mě. Zanedbávala? Nebo ti, kterým mě nechávala v nahodilé péči, když odcházela pracovat? Pobyty v nemocnici se zápalem plic bývaly časté. Nevyzvedávala si mě. Nestíhala? Nebo ti, kteří ji měli nahradit? Co dalšího ještě nestíhala?

(I s dlaněmi a prsty, především s nehty, jsem uzavřela dohodu – nikdo cizí se jich nedotkne a nikdo cizí je neostříhá, neboť jsou vystrašené vzpomínkami na bolest, když mi je v ústavech a nemocnicích cizí lidé stříhali zarostlé do masa…)

Táhne mě do jesliček. Vzlykám. Strčí mě přes branku a utíká pryč. Bez loučení. Spěchá. Žít svůj dospělý život. Bude roznášet jídlo a pití, obsluhovat cizí ženy a muže, flirtovat, kouřit cigarety, kecat s ostatním personálem, těšit se domů… Pozdě v noci, až jí skončí směna, půjde domů a nevzpomene si na dítě, které ji čeká v jiné části města. A nedočká se. Několik dní a nocí. Týdenní jesličky „poskytují“ dítěti nekonečný čas bez matky. Tunel, na jehož konci není světlo, natož tvář. Matčina nebo aspoň otcova. Příliš dlouhý tunel pro dvou- nebo tříleté dítě. Příliš mnoho tváří. Žádná, která by jej milovala, a dítě by se mohlo na tuto lásku spolehnout.

Matčina tvář i hlas se mi ze vzpomínek prvních tří let úplně ztratily. Ale psy si pamatuji. Dodnes uskočím, když se kolem mě nachomýtne nějaké větší plemeno. Matka je chovala. Boxery. Prý jsem v jejím bytě zůstávala sama. Ale někdy mě někdo hlídal. Cizí muži. Psi. Sousedi. Ne, ti asi ne. Ti na ni žalovali sociálce. Byla hlučná a já byla příliš veřejně zanedbávaná. Nezvládala to? Nebo jí nepřišlo, že bych potřebovala víc? Nebo důvěřovala těm (mužům), s kterými právě žila a ponechávala mě v jejich péči? A oni to nezvládali? Martin je o dva roky starší. Hlídal mě on? Pamatuje si něco víc než já? Nebo raději také zapomněl?

Bledá vzpomínka plná sněhu. Ta je moje! Procházím dveřmi na předzahrádku nebo přímo na chodník ulice. Cosi vrže v jemných poryvech větru. Vzdálené hučení aut a drnčení tramvaje. Hluk města daleko a zároveň zaplavení tichem sněhu. Mráz. Křupání sněhu pod chodidly. Chlad řeže do kůže. Všude oslepující bělost. Vločky víří těsně u mojí tváře. Olizuji rty. Žízeň. Třpytí se ve slunci. Jsem bosá. Nikoho nehledám. Jen stojím a dívám se. Dítě ztracené ve víru sněhových vloček.

(Paměť těla je nesmazatelná. Proto jsem i s celým svým tělem uzavřela dohodu. Nikdo cizí se jej nedotkne. Jen ti, kteří mě zahřívají láskou. Ti, kteří mému tělu i duši nechtějí ublížit. Ti, kteří cítí a ctí moji zranitelnost.)

5.
Dítě čekající v rozlehlosti vesmíru

Už je to tak. Ztratilo se. Letí vesmírem a vesmír se v něm rozléhá. Bez vysvětlení. Je prázdné. Čeká. Neví nač. Dunění světa a slov ztrácí smysl. Utichá. Srdce potřebuje ticho, aby nepuklo žalem.

Krátký čas s matkou a dlouhý čas po matce. 36 měsíců s ní a zároveň 36 let bez ní. Možná to nebyly přesně tři roky. A možná i ty byly bez ní. Na tom už nezáleží. Ten čas uplynul a já zůstala tady a ona odešla tam, kde nejsem já.

Matko, zopakovala jsi jen to, co jsi sama prožila. I tebe tvoje matka odvrhla. Od devíti nebo deseti let do dospívání jsi žila v dětském domově. Když si představím ta nepochopitelná léta nepochopitelného zavržení od rodičů, které jsi do té doby považovala za milující, a sebe za milované dítě, svírá se mi soucitem srdce. Kolik bolesti jsi musela uzavřít do svého zraněného srdce! Kolik zloby jsi musela nevědomě obrátit proti sobě a poté proti nám, svým dcerám, které ti připomínaly to strašné zavržení. Říká se tomu zopakovat svůj vlastní osud na svých dětech. Předávat zranění rodu dál a dál, dokud se neobjeví někdo, kdo to zastaví a rod vyléčí… Já to zastavila, matko, moje děti už to neprožijí, a tobě jsem to odpustila.

Tři roky doma a dva tři roky v dětském domově. Bloudění v cizích prostorách i uvnitř své mysli. Kdo jsem? Kde jsem? Proč tady jsem? A kde jsou ti, ke kterým jsem doposud patřila? Ztráta důvěry. Ztráta vzpomínek. Opakovaný zápal plic. Smrt na dosah. Hlad. Bolest. Strach. Cizí lidé. Samota. Bezdomoví. Ruce, jejichž vůně nepoznávám. Tváře, jejichž rysy nepoznávám. Zvuky, které vytvářejí nesoulad v mém těle. Uzavírám své slyšení, cítění a myšlení. Mlčím a nezúčastněně se účastním prolhaného světa.

Kaleidoskop vzpomínek. Jedna patří i nepatří k druhé. Středem toho chaosu jsem já a zároveň se ocitám úplně na okraji. Moje ústa mluví i mlčí. Vidím i nevidím minulost. Cítím i necítím minulost. Jsem i nejsem tím malým děvčátkem.

Bolest na hrudi. Dusím se. Uvězněná v těle narážím dechem na strop. Více se nadechnout nemohu, i když chci. Naříkavý a nekončící dětský pláč. Můj i jejich. Nehybnost. Bílá kovová nemocniční postel. Strop se hýbe. Uhýbám. Padám. Ostrý a nespokojený hlas sestry. Bolest. Bojím se. Kdykoliv kdokoliv přistupuje k mému tělu bezbranně položenému na tvrdě naškrobeném prostěradle s modrým pruhem, nečekám nic jiného než bolest. Jsem strachem. Jsem víc než sama. Jsem opuštěná uprostřed světa. Svět se rozprostírá na nekonečně bílém stropě. Čas ztrácí počátek a konec. Čekám, ale nevím, na co nebo na koho, a kdy to skončí. Bojím se, ale nevím čeho. Chci pryč, ale nevím kam. A poté už ani nechci odejít. Poté už necítím nic. Ani touhu. Jsem umlčené dítě. Cosi vyhasíná a já se dobrovolně, aniž bych to tušila, vzdávám jazyka. Uvnitř i venku. Mlčím.

V dokumentaci dětského domova, kam jsem byla převezená, když si mě matka nevyzvedla z nemocnice, mimo jiné kdosi zapsal: mentálně retardovaná, nemluví, bojí se o jídlo.

Dlouhý stůl nebo řada stolů sražených k sobě. Mnoho talířů a tváří. Nějaké dítě sedí na židličce a čeká na jídlo. O deset let později si vzpomenu, že jsem to já. Tvář mi nikoho nepřipomíná. Ale hlad uvnitř těla toho dítěte si pamatuji a ten hlad cítím i nyní. Vzpomínka na hlad. Moje. Já jsem tedy tím dítětem. Sedím a čekám. Chci jíst rukama. Nepoznávám to jídlo, ale jíst rukama je pocit jistoty a bezpečí. Nechci nikoho kolem sebe. Bojím se. Nevím, jak dlouho bude na stole to jídlo. Nikdo a nic mě nezajímá. Jen to jídlo.

Dvě řady postýlek. Bílá a bílá. Jediné světlo uprostřed tmy, kterou je pokoj nafouknutý. Moje oči jsou pohlcené tmou. Dveře se zavírají. Bojím se. Ležím v jedné z postýlek, ale dlouho to nevydržím. Je mokrá. Pyžamko je mokré. Trhám knoflíky. Chci sucho. Bojím se promluvit. Cizí vůně a šepot. Oddechování. Nevím, jak usnout. Hledám jiné místo. Bolí mě oči, jak chci vidět, ale ve tmě vidím zase jen tmu. A za místností je zase jenom místnost s postýlkami. Hledám prázdnou a suchou. Tápu v té tmě. Narážím do zdi. Nikdo mě k sobě nechce.

Studené ruce na mém hrudníku. Těžko se mi dýchá. Ruce jsou těžké. Svlékají mě a poté oblékají. To dítě musí pryč. Opět pach strachu a nářku. Bolest. Nechci. Horké slzy. Hoří mi vlasy a kůže na tváři. Je mi to jedno. Už zase odcházím. Svět kolem mě pluje. Nedívám se nikam, ale nechávám oči široce rozevřené. Nechci usnout. Nechci se probudit v kleci.

Návrat. Slova ztratila tvar. Mlčím. Dlouhé dny plné mlčení. Vysedávám na velkých schodech. Čekám. Nevím na koho. Nepamatuji si jedinou tvář.

Ze záznamů dětského domova: Utíká před matkou a křičí. Bojí se jí. Nepamatuji se. Ačkoliv bych si na její tvář přála vzpomenout.

Sedím na schodech uvnitř chladu. Pode mnou i nade mnou je prázdnota. Nemyslím na nic. Vše se mihotá. Zvuky. Slova. Pocity. Zavírám a rozevírám prsty. Mrkám. Šeď před očima. Bačkůrky. Moje nohy. Nechci ven. Nebo dovnitř? Bojím se. Křečovitě se držím dřevěného zábradlí.

Velká vana. Pára. Horko. Bílé dlaždice. Orosené. Těžko se mi dýchá. Čísi ručka mi tlačí hlavu pod hladinu. Nade mnou proud horké vody. Malátnost. Nechápu, co se děje. Vysmeknu se. Křičím, ale nikdo mě neslyší a ani nevidí. Neviditelné dítě. Neslyšené dítě. A oněmělé.

Koruny stromů vysoko na nebi. Vůně asfaltu a benzínu. Motory aut. Přijíždějí a odjíždějí. Velká brána. Malé parkoviště. Než se vynoří, burácí jako předzvěst bouře. Cizí tváře a vůně. Změť hlasů. Někdy s někým nasedám do auta a pak zase vysedám. Půjčují si mě. Vrací mě. To, co se děje mezi tím, nevnímám. Nic si nepamatuji. Jen parkoviště, auta, bránu, silnici a hanbu.

6.
Dítě z rodu zrozené

Patří k rodu. Je jako jedna maličká větévka obrovitého stromu, jehož koruna zakrývá tvář bohu a kořeny se proplétají s prameny řeky Léthé. Leží pod stromem a čeká, až ji Země přijme do své náruče a znovu propustí vzhůru k nebesům.

Bývala bych měla mnoho sourozenců… Sice polovičních, ale nebyla bych osamělá…

Magdaléna, jedna z žen mého otce a matka mého polovičního bratra Kajetána, vypráví ještě další úlomek vzpomínky na tuto dobu.

Chtěla jsem si tě vzít. Pracovala jsem tehdy jako sociální pracovnice. Odvezla jsem si tě na týden k sobě domů. Ke Kajetánovi. K Apolence. Onemocněla jsi. Nechala jsem tě u nás ještě týden, jenže poté jsem tě musela vrátit.

Bývala by si mě nechala, ale neměla prý šanci. Nebyla z právního hlediska nikdo.

Kdyby se tak stalo, obývala bych krásný starý dům se zahradou. Byl podzim, když jsem vás navštívila naposledy. Myslím, že byl podzim. Cosi jste slavili. Děti, jejichž jména neznám, pobíhaly kolem ohně a výskaly vzrušením. Pozorovala jsem vás, jak si povídáte. Vyčleněná. V tichém srozumění jsem přijímala, že nepatřím tam, kam se sami bez pochyb přiřazujete. Kajetán byl k dětem milý a laskavý. Srdce se mi svíralo, když jsem si připustila představu, že jsem s ním mohla vyrůstat. Byl by ke mně cítil mnohem silnější vazbu, než je tomu nyní. Byl by mi důvěřoval a byla bych pro něj skutečnou sestrou. Cítím vůni ohořelého dřeva a znovu se dívám do plamenů tehdejšího podvečera. Skrývám smutek a slzy. Jsem víc sama, než kdybych tady nebyla. Magdaléna by mohla prožívat štěstí. Uprostřed rodiny. Jenže je tajemná a nevyslovuje to, co ženy obvykle nevyslovují. Zákoutí svého skutečného soukromí. Chrání duši, která prožívá a prožila víc, než je slovy sdělitelné. Přesto je ke mně vstřícná. Vypráví, co si pamatuje. Ale nikdy jsme spolu nebyly samy. Možná bych se od této krásné ženy dozvěděla víc. Kajetán s ní mluví s přímostí a rovnocenností, jakou mu mohu jen tiše přát a závidět. Má to, co já nikdy mít nebudu. Matku, která s ním zůstala a která rozumí, aspoň zčásti, jeho slovům. Matku, u které nachází útočiště i bezpečný prostor pro konflikty. Rodný dům. Rodinu. Blízkost. Vánoce s těmi, které miluje a ke kterým patří. Musím se rozloučit a odjet. Kajetán mě doprovází. Mlčím, protože slova, která bych ráda vyslovila, by byla o smutku a touze po blízkosti, která neskončí na autobusové zastávce. Neví, jak křehká jsem. K čemu by to bylo. I on je křehký. Jeho mlčení je podobné mému. Jeho touha říkat ta správná slova je pochopitelná. Nechce zklamat. Nechce zraňovat. Chce se mi říct: Kajetáne, to nemusíš. Nemusíš se bát. Já vydržím víc, než kolik si umíš představit. Klidně si zůstaň takový, jaký skutečně jsi. Uvnitř. Hluboko uvnitř svojí duše. Já tě budu přes veškerá zranění mít ráda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcera padajícího listí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.