Příběhy se šťastným koncem
Ztracený ježeček

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Jill Hucklesby

Příběhy se šťastným koncem – Ztracený ježeček – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

E-knihy v edici:

Příběhy se šťastným koncem – Zatoulané štěňátko

Příběhy se šťastným koncem – Našlo se koťátko!

Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko

Příběhy se šťastným koncem – Ztracený ježeček

1

„Mňam!“ vykřikla Bibi Fallonová, když přiběhla ze zahrady. Byla sobota večer, což znamenalo, že budou mít k večeři závitky s pikantní náplní, křupavý salát a jako dezert jahody. Tohle jídlo zbožňovala. Sotva vešla do kuchyně, ucítila důvěrně známou, lahodnou vůni. Začaly se jí sbíhat sliny a v žaludku jí nedočkavě zakručelo.

„To budě tááák dobré,“ řekla a olízla si rty.

Její rodiče právě servírovali plněné závitky na stůl, společně s miskami strouhaného sýra a zakysané smetany. Potom se posadili k Bibi a všichni se pustili do nachystaných dobrot. V kuchyni ale nebyli sami. U Bibiiny židle vždycky sedával Barney, rodinný retrívr, čistě pro případ, že na podlahu upadne nějaké chutné sousto.

Bibi s Barneym byli odjakživa nejlepší kamarádi. Barneymu bylo deset let. Tatínek tvrdil, že podle lidských měřítek je mu teď sedmdesát, ale až na pár šedých chlupů kolem čenichu by nikdo nepoznal, že jde o starého psa. Byl pořád velice hravý a strašně rád aportoval tenisové míčky.

„Pokusím se ti něco nechat, ale mám šílený hlad,“ pošeptala Bibi Barneymu.

Barney nedočkavě zavrtěl ocasem, pak si lehl na podlahu a na jednu tlapu si položil hlavu.

Tatínek prováděl se závitky hlouposti: přiložil si je k očím jako dalekohled a díval se skrz ně. Bibi to tak rozesmálo, až začala škytat.

„Bibi, nešaškuj u stolu,“ řekl tatínek.

„Ale tati!“ protestovala Bibi. „Tys mě rozesmál!“

„Neboj, já ho viděla, Bibi,“ uklidnila ji maminka.

Tatínek nasadil provinilý výraz a Bibi se rozesmála ještě víc.

„Hej, vy dva. Jste jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet!“ povzdychla si maminka s úsměvem. „A ty jsi stejný,“ dodala a podívala se na Barneyho, který se překulil na záda a odhalil dásně v psím úsměvu. „Nemáte si co vyčítat.“

Rodinné večeře o víkendech byly vždycky ohromně zábavné. Rodiče měli dobrou náladu a Bibi jim vyprávěla všechny ty věci, které se jí přihodily ve škole. Protože tatínek pracoval v pátek dlouho do večera, nemohla se mu ještě pochlubit, že ji vybrali jako pomocnici do Koutku domácích mazlíčků. To znamenalo, že se mohla starat o školní králíky, tarbíky, myši a tropické rybičky. Ten den měla se svojí nejlepší kamarádkou Katkou vyčistit kotce.

„Ti dva tarbíci utekli z velké krabice, kam je dala slečna Bennettová, než jim vyčistíme kotec,“ vysvětlila Bibi. „Prolezli maličkou dírou na boku a celá třída se musela dívat pod lavice a do batohů, jestli se tam neschovávají!“

„Jak to dopadlo?“ zajímal se tatínek.

„No, slečna Bennettová je oba objevila v odpadkovém koši. A víš co? Pochutnávali si na ohryzku od jablka. Chytila je a dala je zpátky do kotce.“

Bibi dodala, že útěky z Klubu domácích mazlíčků nejsou ničím výjimečným, ale zatím se každé zvířátko hned našlo.

„To je dobře,“ prohodila maminka. „A počítá je někdo každé ráno, abyste se ujistili, že žádné nechybí?“

„Jasně,“ odpověděla Bibi. „Pomocníci Klubu domácích mazlíčků se v tom střídají. „Je docela složité spočítat rybičky, když se pořád pohybují.“

Když Bibi domluvila, vzala si závitek plněný salátem a salsou.

„Hoří ti tváře,“ poznamenala maminka.

„Hráli jsme s Barneyem na zahradě fotbal,“ vysvětlila Bibi. „Už ho nebavilo běhat za míčem, a tak ho vzal do tlamy a zmizel za kůlnou.“

Když Barney uslyšel svoje jméno, tiše zakňučel a znovu zavrtěl ocasem. Bibi ho lehce podrbala nohou na krku. Retrívr zavřel šťastně oči.

Rodiče věděli, jak moc ráda má Bibi velkou zahradu, hraje si s Barneym a pečuje o Ferdu a Rikiho, své králíky, kteří bydleli v prostorném výběhu vedle záhonu se zeleninou.

Bibi si nacpala do pusy poslední sousto. Ostrá omáčka ji zašimrala v nose, a tak ho legračně pokrčila.

„Vypadáš jako Ferda,“ rozesmála se maminka.

„Dávej si bacha, Bibi. Každý člověk prý začne vypadat jako jeho mazlíčci.“ Tatínek se usmál a zkoumavě si ji prohlížel.

„Ty zase trochu vypadáš jako Barney, tati,“ nedala se Bibi, „hlavně když ti ráno trčí vlasy na všechny strany!“

„A jak teda vypadá maminka?“ zeptal se tatínek uličnicky.

„Jako liška, která k nám chodí na zahradu,“ prohlásila Bibi, „protože je hezká.“

„Díky! Ale liška není domácí mazlíček,“ namítla maminka. „Podle mě vypadám spíš jako Lulu, ta kočka od sousedů. Ráda se vyhřívám na sluníčku.“

„Naštěstí nemáš vousky jako Lulu,“ dodal tatínek.

„Řekla bych, že jsi velice ústnatý,“ prohodila maminka a předstírala, že si myje obličej tlapkou jako kočka. Bibi s tatínkem se rozesmáli.

Než dojedli večeři, pochutnali si na jahodách se zmrzlinou a sklidili ze stolu, venku se začalo stmívat. Bibi se tatínkovi nabídla, že mu pomůže zalít zeleninu ve skleníku. Musela také zavřít Ferdu s Rikim do kotce.

„Můžu jim dát pár mrkviček?“ zeptala se.

„Jasně. Jsou v ledničce,“ odpověděla maminka.

Králíci dostávali mrkev jen výjimečně. Bibi se totiž v knížce Jak pečovat o králíky dočetla, že cukr obsažený v mrkvi může zvířatům škodit, pokud jí jedí moc, a tak vzala z přihrádky na zeleninu dvě nejmenší mrkvičky.

„Chceš, aby Ferda s Rikim viděli líp ve tmě?“ zeptal se tatínek, který na ni čekal ve dveřích.

„Opravdu mrkev zlepšuje zrak?“ zajímala se Bibi.

„Jo, když ji přivážeš k tomuhle,“ odpověděl a zamával na ni baterkou.

„Moc vtipné.“ Bibi si nazula holínky, které stály u zadního vchodu, a oblékla si teplou flísovou mikinu, která visela na věšáku. Přejel jí mráz po zádech. Když se stmívalo, zahrada se proměnila v tajuplné místo, kde se začaly dít zajímavé věci. Vylézali tvorové, kteří se přes den schovávali. Jakmile lidé zatáhli závěsy a chystali se do postele, jako by se objevil tajný svět.

Bibi otevřela dveře a vykoukla do houstnoucí tmy. Vzduch byl svěží a chladný. Zatímco poslouchala, jak v korunách stromů šeptá vítr, zničehonic se jí zmocnil pocit, jako by jí v břiše explodoval sáček šumáku. Tělo se jí napjalo příjemným šimráním. Měla dojem, že by se mohlo stát něco nádherného.

„Připravená?“ zeptal se tatínek a vyšel před ní ven.

Bibi přikývla. Ohlédla se na Barneyho, který spal na zádech u radiátoru v chodbě. Má na něj zavolat? Rozhodla se, že ho nebude rušit, když vypadá tak spokojeně. Tiše za sebou zavřela dveře a s mrkvičkami v ruce se vydala za tatínkem.

„Noční hlídka se hlásí do služby,“ řekla a zavěsila se do něj.

2

Bibi začal okamžitě studit nos. Zamnula si ho rukou. Noční chlad jí pomalu stoupal po těle od chodidel až k vršku hlavy. Při chůzi dupala, aby si zahřála chodidla. Když zvedla hlavu, všimla si, že obloha je temně fialová, posetá hvězdami, které jí připomněly třpytky na dortu. Někde daleko zahoukala sova. Jinak všude panovalo ticho, jako by už celý svět spal.

Stále dokázala rozeznat siluety stromů v zahradě. Bibi blesklo hlavou, že vypadají jako vysocí, štíhlí tanečníci se zvednutýma rukama. Zakřivený plot se změnil v hřbet spícího dinosaura. Sušák na prádlo vypadal jako pavučina obřího pavouka a řada tyček v záhonu zeleniny se proměnila ve vesnici indiánských stanů. Světlo baterky vyhlíželo jako ocas obrovské vážky, poletující ze strany na stranu.

Bibi s tatínkem došli na konec zahrady, kde Ferda s Rikim uždibovali ve výběhu trávu. Země byla vlhká a ve vzduchu voněly květiny. Králíci vycítili společnost a začali skotačit v prolézačkách v ohrádce. Riki vždycky kníkal a vrtěl ocáskem, když se Bibi objevila. To byl králičí způsob, jak vyjádřit, že ji rád vidí.

„Ahoj, kluci,“ pozdravila je Bibi. „Copak jste tu prováděli? Vždyť jste si převrhli misky s vodou, vy hlupáčci.“

Když se Bibi podívala na misky, vzpomněla na svého dědečka Lena. Postavil jí kotec s výběhem pro Ferdu s Rikim, které dostala k šestým narozeninám. Jeho návštěvy zbožňovala stejně jako to, že jí pokaždé přinesl nějakou maličkost pro „ty legrační králíky“. K osmým narozeninám jí daroval dvě nové misky na žrádlo – jednu pro Ferdu a jednu pro Rikiho –, na kterých byly jejich fotky!

Bibi opatrně otevřela kotec a sáhla dovnitř. Z kropicí konve, která stála opodál, jim znovu naplnila misky vodou.

Ferda s Rikim ji pozorně sledovali. Věděli, že Bibi jim večer občas přinese něco dobrého na zub. Čumáčky jim cukaly nedočkavostí.

Bibi už měla králíky dva roky a znala všechny jejich fígle. Přestože měli stejnou barvu a velikost, brzy si všimla, že povahově je každý úplně jiný. Riki jí rád seděl na klíně a nechal se hladit, ale Ferda byl velice plachý a snesl jen lehké pošimrání na čumáčku.

Dneska večer jim Bibi přinesla kvůli zimě víc sena. Z pytle ve skleníku ho nabrala celou náruč a pečlivě jím vystlala kotec, aby měli útulný pelíšek.

Ferda s Rikim se snažili vyskočit na lávku ke kotci.

„Musíte ještě chvilku počkat. Už jsem skoro hotová,“ řekla Bibi.

Chtěla pro své mazlíčky jen to nejlepší.

„Tak a je to. Teď můžete dostat dárek.“ Vytáhla z kapsy mrkev a skrz plot výběhu každému z nich jednu podala. Ferda ji vytrhl Bibi z ruky a stáhl se do koutku. Riki ji začal ohryzávat, zatímco ji Bibi držela za druhý konec.

„Pomalu, Ferdo,“ řekla Bibi a rozesmála se.

„Myslím, že ani jeden z nich se neumí chovat u stolu,“ oznámila tatínkovi.

Když králíčci schroupali mrkev, Bibi je oba pošimrala na čumáčku. Nevinně na ni mžourali ve světle baterky. Pak Riki vyběhl po dřevěné lávce do kotce a Ferda ho následoval. Začali se ukládat ke spánku. Bibi se naklonila dovnitř, zavřela dvířka kotce a otočila petlicí, aby králíci v noci neutekli.

Tatínek posvítil baterkou do výběhu, na prolézačky a vyvýšené travnaté stěny, aby se ujistil, že je vše, jak má být. Všechno se zdálo v pořádku, a tak odešel zalít zeleninu.

„Dobrou noc, kluci,“ popřála jim Bibi. „Hezky se vyspinkejte.“

Když se napřímila, přeletěl jí kolem obličeje černý stín. Netopýr! Škubla sebou a současně se zachichotala. Vzpomněla si na kamarádku Katku, která se netopýrů bála. Bibi si nebyla jistá, jestli někdy nějakého živého netopýra vůbec viděla. Nicméně měla trochu škodolibého staršího bratra, který na ni vždycky za dveřmi vybafl, a možná proto byla tak bojácná.

Ze skleníku zaslechla zvláštní zvuky. Bibi se usmála.

„Ach, vínečko moje, musíš krásně růst, abych si tě mohl dát do svých prázdných úst…,“ prozpěvoval si tiše a falešně tatínek, zatímco procházel uličkami ve skleníku. Obličej mu osvětlovala baterka.

„Tati, hlavně se nikdy nehlas do Superstar,“ řekla Bibi a vešla do skleníku, aby mu pomohla zalévat.

Tatínek kontroloval svou milovanou vinnou révu, kterou mu loni maminka s Bibi koupily. Dočetl se, že hudba prospívá růstu, a rozhodl se provést pokus, aby si ověřil, jestli je to pravda. Zpíval vínu celé léto, ale po hroznech zatím nebylo ani památky.

„Mám zalít rajčata?“ zeptala se Bibi. „Vypadají nějak zvadle.“

„To budeš hodná,“ řekl tatínek s pohledem upřeným na stonek vína. „Víš, že má o dva listy víc než včera?“

„To je bezva,“ odpověděla Bibi. Měla dojem, že tatínkovi zahradničení moc nejde. Naopak mamince všechno rostlo a kvetlo pod rukama. Vždycky vyhrála jejich soutěž o nejkrásnější slunečnici. Každý rok zasadili tři semínka, ale to maminčino vyrašilo dřív než ostatní, vyrostlo do neskutečné výšky dvou metrů a mělo obrovskou hlavu obklopenou desítkami žlutých okvětních lístků.

Bibi pečlivě zalila rajčata a dala si záležet, aby každé rostlince důkladně zvlhčila půdu v květináči. Když tatínek přestal zpívat vinné révě, zatáhli za sebou skleněné dveře a zamířili zpátky k domu, jehož jasná světla je vábila k sobě.

„Podívej, Bibi, tamhle je Polárka,“ řekl tatínek a ukázal na oblohu. „Když se podle ní budeš řídit, nikdy zabloudíš. Ukazuje na sever. Námořníci se podle ní orientovali na moři. A hned vedle ní je Velký vůz.“

„Proč se mu tak říká?“ Bibi se zachvěla zimou.

„Vidíš tu lomenou čáru?“ Tatínek se snažil nasměrovat její pohled. Bibi přikývla. „A ten obdélník za ní?“ dodal. „Celé to připomíná vozík.“

Jak se Bibi dívala na oblohu, všimla si, že se blíží clona černých mraků. Zdálo se, jako by cestou zhasínala hvězdy.

„Nepůjdeme dovnitř?“ zeptala se Bibi a objala se pažemi, aby se trochu zahřála.

„Dobrý nápad. Dneska večer je na pozorování hvězd moc velká tma,“ souhlasil tatínek.

Bibi ještě chvilku počkala, než se vydala za tatínkem, který už byl u zadního vchodu. A tehdy uslyšela zvuk.

Zvláštní zvuk.

Tiché šustění.

Bibi ztuhla a zatajila dech. Napjatě poslouchala…

Zaslechla to znovu, tentokrát zřetelněji. Hlavou jí vířily otázky. Je to vítr šeptající ve větvích? Nebo snad… divoké zvíře?

V ústech jí vyschlo zvědavostí. Šustění sílilo a přibližovalo se. V květinovém záhonu vedle živého plotu už dokázala rozeznat nějaký pohyb.

Bibi upřela oči do tmy. Na kraji záhonu spatřila maličkou siluetu, ne o moc větší než Barneyho pískací míček. Aby lépe viděla, klekla si na vlhkou trávu. Silueta měla čumáček, čtyři miniaturní nožičky a dvě oči jako korálky. Čumáček se lehce chvěl a silueta se pomaličku přibližovala. Určitě je to nějaké zvířátko – ale jaké?

Co mu to trčí z těla? Bibi se zajíkla překvapením. Vypadalo to jako bodliny. A to mohlo znamenat jen jedno.

Ten tajemný návštěvník bylo zvířátko, které Bibi u nich na zahradě ještě nikdy neviděla. Srdce se jí rozbušilo vzrušením.

„Ahoj, ježečku,“ zašeptala.