F. J. Čečetka

Český spisovatel historických námětů (romány, dramata) . Byl učitelem na chlapecké měšťanské škole v Nymburce. Přispíval do místních časopisů jako je NYMBURSKO A PODĚBRADSKO, jejich některá čísla se nacházejí v muzeu v Poděbradech.

V Nymburce údajně podle pamětníků zažil osobní tragedii, když mu zemřel syn - tuto bolest vložil do lokální nymburské knihy Korálové trsy, kde popisuje opět několik historických povídek.

Pro jeho díla je charakteristická víra v lid eticky vyhrocená proti zkaženosti vládnoucích vrstev a antiklerikalismus.
Přímočará tendenčnost a romanitická citovost řadí Čečetkovo dílo do tradice historické prózy založené V. Benešem Třebízským. Stejného rázu jsou jeho dramatické pokusy. Zdrojem líbivosti jeho dramat (i próz) jsou milostné příběhy - boj "silných srdcí", která si musí lásku vyvzdorovat, či barvitě líčené zápletky krásných hříšnic.

F. J. Čečetka

Don Juan

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-51-2

Obsah

Don Juan

Vlny se převalí, všecko odplaví

Englické páje

Čarodějka

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Don Juan

I.

Parný červnový den se chýlil ke konci.

Slunce se zvolna ukládalo v rubínové záři za černo-kostelecké lesy a zlatilo červánkem hradby, brány i bašty královského města Kolína nad Labem. Poslední jeho odlesky zahrály si na štíhlých věžích, břidlicové střeše i na pilířích vysokého kůru bartolomějské katedrály.

Slavné dílo francouzské gotiky od Petra Parléře a jeho zetě Michala v purpuru a zlatě pojilo se krajkovím ozdob, malovanými okny, lesem oblouků, růžic a fial s nebesy.

Zvon Vůžan, slitý ze stříbra zbožných městek, vážně se rozhlaholil nad městem. Hodiny na půlnoční věži ukazovaly první hodinu na noc čili po způsobu německém sedmou podvečerní.

Na chvíli ožilo město větším ruchem. Vraceli se sladovníci ze Zálabí, řemeslníci z dílen, vozy hrčely z polí kolem vodárny k zámku. Na ulicích byl šum a dus, krámy a kotce se zavíraly. Sousedé spěchali buď do hospod smývat prach a zalít dušičku, nebo na teplé koupání k lazebníkovi pod klášter. Tam bylo ještě veseleji nežli v šenku.

Mládež se hrnula branou k Labi, hluk se přelil k široké řece, klidné a mlčelivé, s dlouhými, třpytnými pruhy. V chladivých labských vlnách čekalo příjemné osvěžení.

Na ostrově „Oběšenci“ pod zámkem u města stlaly staleté, vykotlané duby tiché stíny, střapaté břízy podél cest se zachvívaly a křoviny se rděly odleskem západu. Ošklivé jméno mělo stinné zátiší po kterémsi nešťastníkovi, jenž před lety na větvi dubu našel dobrovolnou smrt. Lépe by se rozkošnému zákoutí hodilo jméno „Ostrov rozkoše“. Do zeleného šera v tichou samotu uchylovali se nejraději mladí lidé před světskou zvědavostí s bolestmi svého srdce. Dokud se nezavřely brány, bloudili milenci po bílých pěšinách, v záhybech cest a v houští u stříbrné stuhy Labe padali si do náruče.

Onoho večera po křivolakých stezkách chodili také dva mladí lidé ruku v ruce a vedli tichý, důvěrný rozhovor. Klapot blízkého mlýna doléhal ukolébavkou a pod ostrovem hučel jez.

Hladká Dornička Pachtová z Rájova, dcerka bohatého kolínského vladyky a spolu královského rychtáře, na zapovězených cestách naslouchala líbezným slovům záletného koželuhova syna, šviháka Jana Polívky. Ušli na ostrov před zlomyslnou zvědavostí a Dorna v dívčí křehkosti zapomněla všech příkazů, rozdílů na společenském žebříku a podléhala svůdné písni, ostrovtipné veselosti i žertům svého průvodce. Jan sázel slova na vítr a v nejlepší roucho halil sladké myšlenky.

Půvabné děvčátko, poupě v rozpuku, svítivé pleti, růžových lící a rusých vlasů, se zvonivými výbuchy mládí, bylo ve žhavém létě lehce přístupno něžným projevům odvážného společníka. Živá a žvatlavá Dorna říkala doma ovdovělému panu otci, že chodí návštěvou do hospody „U hroznu“ k tetě Brigitě. Jindy zase, že spěchá za most k churavé babičce Afře na Zálabí - a zatím se vodilo děvčátko po tichých cestách ostrova „Oběšence“ se svým hochem.

Dlouho přemáhala Dorna horkou dobu krve, až osmnácté její jaro přihlásilo se k svému právu. Zabouřil živý proud, jako první bouře zalomcoval celou bytostí a Dorna se vzdávala lásce jako ptáče na kvetoucí haluzi. Mládí lámalo překážky silou jarní povodně, zatřáslo nitrem jako prudká vichřice.

Tenkráte přišel Dorně do cesty Jan. Vzrušil a pobouřil její srdce, opojil duši. Dorna nedovedla ďábla přemoci. Svět zahořel mladé dívce v nových, jásavých barvách, slunce zasvítilo jí žhavěji, rozkvetly nejkrásnější sny mladosti.

Přišla závrať a neporušené, důvěřivé dítě se rozběhlo zvědavě za svou touhou.

Dornička Pachtová, urozená slečna z vladyckého rodu, nejbohatší kolínská nevěsta, zamilovala se prudce v prvním záchvatu lehkomyslného mládí. City vyrazily rudá poupata, srdce se hnulo a tálo, rty naběhly purpurem krve, zahořely plamenem. Mohla krásná dědička Pachtova dvorce voliti mezi předními městskými synky, úředníky zámeckými, zatančit si do únavy po jejich mužských srdcích v neposedných střevíčkách, ale Dorna odolala útoku zisku a vybrala si právě Jana z koželužny u mostu podle hlasu svého srdce.

Při něm se jí otevřel oblačný svět, plný rozkoše, a duše budovala povětrné zámky, nedbala propasti, která se před ní otvírala. Dorna milovala po prvé v životě a milovala celou bytostí, naplněnou věrou, nitro proměnila zlatá zář.

Ve zmatku a žáru spěchávala potají k večeru na ostrov, kde byly tiché kouty jako v hlubokém hvozdě. Mezi stromy a křovinami stříbřilo se kouzelně zádumčivé Labe, jakousi divnou písničku zpívalo a světly si pohrávalo. Stromy se skláněly, květy pučely u nohou a v houští zpíval kos.

Pod duby již čekával Jan Polívka.

Hoch byl k světu, urostlý jako strom, v snědých tvářích planuly mu ohně na dně jiskrných očí, které hleděly směle do světa. První chmýří vyráželo mu na rtech a bohaté kštice jako havran černé draly se zpod biretu, splývaly na ramena. Pěkně se strojil, rapírem zvonil a dovedl plésti ženám hlavy. Zahrával si s nimi, dvořil se, zpíval jim chválu jako svět starou o pýše kouzelného mládí, o růžích a lilijích, o slavnosti srdce, o krvi a ohni, o závratných polibcích vlhkých rtů. Měl dobrou školu u zámeckých dvořáků, s nimiž se spřátelil. Vedl si jako rozený trouver nebo minnesänger.

Touha po ženách provázela jej při každém kroku a štěstí přálo hladovému hochovi. Pro jeho lichotky i zjev ženy mu mnoho promíjely, lovil perly lehce a hravě.

Také důvěřivá a nezkušená Dornička Pachtová uvázla v jeho nastražené síti. Dívka z přední městské rodiny, bělostná a štíhlá, s pěknými čerstvými ústy, uvěřila jeho laskání, v rozkypění mladé duše přijímala opravdově jeho vyznání, sblížila je rozhořelá krev.

Duši zadýchala láska.

Dorna se rozjásala, švitořila jako neklidné ptáče, její pohyby se staly jedinou, čarokrásnou melodií. Rozsvítilo se v pomněnkových očích, zahořely rty, zaplály tváře. A zase najednou bývala zasněna, roztržitě zatékaly myšlenky. To bylo ve chvílích opojení a zraky zabloudily k vrcholkům bříz, které k večeru zahořely zlatými plamínky, barvou krve a nachu.

Již dva měsíce scházeli se na ostrově a soudili, že nikdo o tom neví.

„Voníš fialkami,“ šeptal jí červnového večera Jan a líbal i hladil prsténce bohatých jejích vlasů, které se vlnily po plecích.

„Nic nevěřím povětrným mládencům!“ Mladá krasavice hodila hlavou a dupla si rozmarně. „Všichni muži klamou, zpívají každé ženě stejnou písničku, jsou rození nevěrnici!

„Jsou z téhož těsta jako ženy,“ chlácholil ji Jan. „Každý miluje jinak, právě tak ženy.“

„Pověz mi věrně, čí jsi -?“ Upřela na něj své zraky.

„Jsem tvůj, Dorničko, jen tvůj!“ odpovídal vroucně. „Kdybys se mi vdala za jiného, zabiji se na prahu tvé ložní komory.“

„To bys učinil -?“ ptalo se úzkostlivě milostné mládí.

„Ano -!“ řekl pevně a hladil hedváb jejích vlasů.

„Ne, ty budeš živ, můj hochu!“ zvolala náruživě a vrhla se mu do náruče.

„Dýchám pro tebe, dívčičko líbezná, jsi můj život!“

„Žalují na tebe!“

„Láska je hříchem mým!“

Pošetilá slova stačila, aby dívčí hlavu schvátil nový prudký vír. V horoucím vzrušení proběhla Dorničce horká vlna žilami, líce se zardívaly červánkem. Byla nevýslovně šťastnou, důlky se jí rozehrály v tvářích.

„Pověz mi, kolik žen jsi již líbal, kolika srdce spálil -?“ vyzvídala s drobným smíchem.

„Nejsem jako jiní mládenci,“ vytáčel se Jan. „Jenom tebe nosím hluboko v srdci, bez tebe svět nemá pro mne ceny!“

„Neklameš mne?“ řekla tvrdě, ale její měkké pohledy povídaly cosi jiného.

„Bylo by smrtelným hříchem tebe šálit!“

„To si myslím!“ svědčila horlivě. „Zalkla bych se hanbou, až bych odkryla tvou zradu. Oči bych ti vyškrábala!!“ Vztáhla proti němu své malé drápky.

„Toho se nedočkáš! Štítil bych se sám sebe.“

„Nabyl jsi již cviku, jsi přelétavý pták -?“

„Doletěl jsem k tobě a již zůstanu!“ Chopil její jemné ruce, zadíval se jí do očí a nehnul brvou.

Věřila mu jako písmu svátému, ale přece nezatajila, co měla na srdci. „Slyšela jsem, že jsi povrchní, že střídáš své milenky!“

„Lehce lidé pomluví, ale do srdce nikdo nevidí. Zle by bylo s námi, kdybys více věřila jiným nežli mně! Nepodal jsem ti ještě dosti důkazů, jak jsi mi drahou? Nepřinesl jsem každou oběť pro tebe?“

S uzarděním a provinilým úsměvem sklopila Dorna oči. Dráždila hocha svými domněnkami, znova ke své radosti slyšela, že je jeho celým světem.

Zvolna stáhla s ruky prstýnek s rudou krůpějí rubínovou a podávala jej odevzdaně Janovi. „Věřím ti, přijmi prstýnek a slib mi, že ho nesundáš nikdy s ruky!“ pověděla vážně.

„Nikdy!“ sliboval pevně Jan. „Prstýnek bude znamením našeho zaslíbení.“ Navlékl jej na prst levé ruky, do očí se jí zadíval a jeho zraky nemohly klamat.

Chodili ostrovem, Jan ovíjel ruku kolem jejího pasu, dýchal její vůni - a Dornička nabírala život plnou dlaní.

„Nepůjdeš již nikdy k vdově Maruši Čapkové -?“ zeptala se stísněným hlasem, když ji po chvíli opět zamrazilo zlými představami. Lehký stín se rozložil v tváři. Vzala hocha na paškál, chtěla proniknouti k jeho srdci a odkrýti tajemství.

„Stále mi nedůvěřuješ -?“ ptal se Jan mrzutě. „Písnička bez konce -!“

„Ledaco se povídá v městě a mne mrzí, že se lidé tebe dotýkají.“ Přejela si rukou bílé čelo, jako by chtěla zaplašiti trapné myšlenky.

„Kdo by dal na lidské řeči?“ Jan se stavěl již uraženým. „Vdova Maruše nemůže ti ani vody podat! A proč se stále vyptáváš? Vyčítám já tobě, Dorničko, že v poslední době ometá kupcův Lukáš kolem tebe, že číhá u dvora, že tě v neděli provázel z božích poct?“

„To je jiná! Nemohu přece za to, že se mi vtírá!“ Dorna měla slzy na krajíčku. „Nestojím o jeho plané dvoření, protiví se mi svou sladkostí, stokráte jsem mu to řekla a v neděli jsem před ním utekla!“

„Lukáš je bohatý a já chudý.“

„Raději s tebou v chudobě nežli s ním v bohatství!“ hovořilo bezelstně důvěřivé dívčí srdce.

Jan se zasmál z plných plic. „Snad bys nechtěla se zříci svého jmění?“

„Kdyby bylo třeba, jsem i toho schopna!“ zvolala opravdově a líce jí zahořely nachem, oči se zajiskřily. „Nenávidím peněz, mnoho zla působí ve světě, staví již teď mezi námi zbytečně vysokou“ zeď, zatvrzují srdce.“

„Doma ti brání -?“

„O ničem nevědí, ale stále mi předhazují, jak jsem bohatá, jakého ženicha musím volit - zbytečně mě trápí. Ale tím si nebudeme kaziti dnešní chvíle, když jsme se sobě zaslíbili. Jsem tvá a otce časem oblomím.“

„Přijdou-li nám však dříve na stopu -?“

„Ať přijdou!“ Dorna si dupla. „Láska není přece hříchem -?“

„Ovšem, že není!“ pravil jí konejšivě. „Láskaje požehnáním, bez ní by nebylo na světě radosti ani štěstí, bez ní by slunce shaslo!“

„Nuže, my budeme míti radosti i štěstí plnou náruč!“ zajásala Dornička a zatleskala rukama. „Teď je všecko ve tvých rukou!“

„A nemohla jsi položití svůj osud do lepších! S tebou se nebojím ničeho v životě!“

Jak ji objal, prohnula se, přivřela oči a rty se jí rozevřely jako rudý květ.

Toho večera chodili spolu dlouho ostrovem, nemohli se rozloučit. Spěšná a trhavá slova přerušovaly polibky, mladá krev se hnala k srdci a volala po čemsi neznámém, silném a bičujícím.

Dorna prožívala svůj první románek lásky a Jan dobýval prudce, ohnivě. Byl pyšným, že mu dala přednost před bledým Lukášem kupcovým, který měl děditi veliký obchod s norimberským zbožím. Prstýnek s krvavou krůpějí svítil na jeho ruce a mluvil o velikém úspěchu.

Obavy Dorny se rozplynuly v teplé vášni, k hochovi mluvila tajemná hudba očí, čistých jako křišťál.

V bílých parách se chvěl měsíc na temném nebi, záře hvězd stékala roztaveným stříbrem k zemi, když se vracela Dorna v průvodu Janově od „tety“ domů. Na pražském předměstí blízko otcova dvorce loučila se neklidně se svým hochem. Rozechvělou rukou přejížděla vlny kadeří, plaché oči se úzkostlivě ohlížely.

„Bojíš se -?“ ptal se Jan.

„Koho -?“

„Aby nás nikdo spolu neviděl?“

Dorna zavrtěla hlavou. „Bojím-li se čeho, je to jen úzkost, abys mne ty nezklamal. Doma dosud o všem pomlčím, dokud budeš ty chtíti, ale jednou se přiznám ke své lásce před celým světem!“

„Dnes jdeš tedy od tety Brigity?“

„K vůli tobě poskvrňuji své rty lží.“ Dětsky jasné její oči zářily, vypukla v nerozumný smích, odkryla řadu bílých zubů.

„Zítra na shledanou!“ vydechla naposledy v jeho náruči.

„Zítra -!“ Silný a odvážný hoch chvěl se předtuchou nové rozkoše zítřka.

Ještě dlouhý polibek a v šeru švihly pocuchané, světlé suknice. Dorna ubíhala k domovu, ztratila se v houstnoucí tmě. Vrzla vrátka.

Jan chvíli stál a díval se za ní. Vydražďovala jej svým kouzelným mládím, měl touhu užiti všeho v novém, pěkném dobrodružství. „Je přece jen roztomilá!“ řekl si v duchu a radoval se, že získal čisté srdce.

Pohleděl na prstýnek a zaměřil volným krokem ulicí vzhůru. Bral se podloubím v rynku, vyhýbal se lidem. Potom zahnul do klikaté ulice Labské, kde v domku „U zlatého bažanta“ bydlela mladá vdova Maruše Čapková.

Měsíc poléval něžným světlem věže, štíty domů, krakorce, arkýře i kostrbaté dláždění. Tma se tlačila do koutů, celé město spalo.

Jan byl bez odporu hezký hoch, ale nestálý i těkavý a jeho pověst byla nejhorší. Syn poctivého mistra koželuha u mostu byl znám po městě jako dokonalý frejíř a lovec ženských srdcí. Otcovo řemeslo, kterému se ledabyle vyučil, ani trochu mu nevonělo a mateřské rady kladl za hřbet.

Starý koželuh, vysoký a od práce shrbený muž, byl nahluchlý a proto zamlklý. Dřel se noc od noci, močil, sušil a třísloval kůže, živil poctivě svou četnou rodinu. Na Jana byl sláb, třeba mu často s vážnou tváří důtklivě domlouval, že zahálka je matkou všech nepravostí. Nedonutil ho však, aby si připjal koženou zástěru a hleděl práce doma. Zhýřilý synek jenom hodil hlavou, stáhl trpce ústa. Zvykl jinému životu, nač by se špinil a zhrubl v těžké práci? Utíkal z domku, prosyceného zápachem třísla a kůže, hledal citová dobrodružství, měl široké srdce.

„Nepromarním svého mládí v líném životě ospalého hnízda,“ říkal pyšně při kvase svým zámeckým druhům. „Nechci žíti vlažně i šedivě!“ A hnal se na křivé cesty.

„Škoda nejhezčího hocha v Kolíně, že jej strhl dravý proud!“ mluvily o něm vzdychavě městské matróny.

„Klacík zaslouží pardus u pranýře!“ odsuzovali jej rozšafní měšťané.

„Zle skončí usměvavý ďábel!“ žárlili mládenci.

Matka Janova, stařena chatrného zdraví, umučené tváře a zapadlých očí, jenom vzdychala, hoře jí hlodalo na duši. Ze šesti dětí právě nejmladší syn se nevydařil, moře její lásky nestačilo k jeho nápravě. Došla v úzkosti k hadačce, koření od ní přinesla a dala píti odvar ztracenému synovi, aby se obrátil. Ale ani tajemný lék nepůsobil. Lidé chodili, žaloby nosili, jak si Jan vede bujně i nevázaně, a matka se trápila, předčasně zestarala.

Nastrojený hoch se toulal celé dny i noci městem, pletl pannám, vdovám i paním hlavy, nechyběl při žádné pitce ani bitvě v šenkovních domech, hnal se za požitky a rozkoší. S jinými výstupnými synky tropil za noci povyk v městě, převracel boudy hokyním, dobýval se do domů, bil klepákem na vrata, potupné listy lepil, tropil si posměch ze všeho svátého - schvátil jej šílený plamen divokého mládí.

Nejvíce starostí způsobil ponocným, biřicům, čtvrtním hejtmanům i městskému rychtáři Matěji Mazánkovi.

Honili jej často, číhali, ale na kobylku se mu nedostali.

II.

Když mládenecká bujnost přeskakovala již mez, došlo tak daleko, že sám rozšafný kolínský děkan Teofil Turriades, boubelatý a ducatý, povadlé široké tváře a vynikající brady, která jevila rozhodnost i vytrvalost, přišel žalovat na Jana Polívku purkmistrovi do radnice.

Živá očka knězi zesmutněla, tváře zahořely, když s bolestí vypravoval, jak mu Jan Polívka za noci zpíval pod okny potupnou písničku s jinými nezbednými mládenci, jak mu na vrata přilepil i posměšné verše, které se dotýkaly počestné paní děkanky Kaliny. Ze sutany vytáhl škartu papíru a zajíkavým hlasem četl kostrbaté a nešetrné rýmy:

- Děkanova kobyla,

dokud mohla, chodila,

když nemohla, lehla si,

tahali ji za vlasy...

Vychrtlý a plešatý purkmistr Matouš Volyňský z Vladaře udiveně poslouchal a potom pravil: „Nechápu dobře, kde by v rýmech byla zmínka o paní děkance?“

„V tom je právě vtip, že já nemám kobyly!“ vzdychl rozechvěně děkan. „Potutelný mládenec upravil písničku na mou počestnou ženu. Také obrázky k tomu namaloval a provázel zpěv drábovskými posunky.“

„Viděl jsi jej, pane děkane?“ ptal se zachmuřeně purkmistr.

„Viděli jej lidé z okolí, když přišel s jinými a prováděl kočičinu před farním domem. Neměl na tom dosti a ještě v šenku ,Na ostatním penízi‘ při citaře ošklivou píseň opakoval, vydal mě v posměch před zámeckými úředníky.“

„A proč se zarputil proti tobě?“

Děkan pokrčil rameny. „Snad proto, že jsem jej na kázání káral pro nezřízený život,“ stýskal si moudrý muž.

„Je to strašné!“ svědčil purkmistr. „Máme mola v kožiše, špatný člověk vyrostl z koželuhova synka. Bez citu a studu loupí a plení, co mu přijde do cesty. Žaloby se na zvrhlíka jenom hrnou! Karabáč by mu vyhnal roupy z těla, ale dosud mu nemůžeme dobře na kůži. Až jej polapíme, také tvá žaloba, pane děkane, padne na váhu!“

„Nežaluji, jenom upozorňuji, aby jed neotrávil ovcí mého stáda,“ omlouval se děkan.

„Máš pravdu,“ svědčil popuzeně purkmistr. „Zdá se mi, že do bujného klacíka vjel zlý duch, že je posedlý šílenstvím.“

„A rozsévá mnoho zla nerozumný mládenec, který podlehl hříšnému pokušení,“ hovořil starostlivě děkan jako by zlata ukrajoval. „Těžké doby přišly na nás a ztřeštěný hoch za jedinou noc zboří, co já na kázání s obtíží stavím po celý rok. Nic mu není svátého, ani mé manželky neušetří. Kácí sloupy veřejného pořádku a pro jeho sodomské hříchy může na nás přijití boží metlička.“ Učený kněz mluvil vlhkým hlasem, obracel oči k tabulovanému stropu. Hladil prokvetalý vlas, tváře mu zbrunátněly.

„Vyvádí, pěkné kousky vyvádí!“ Purkmistr v zamyšlení kýval hlavou. „V neřesti se topí, bláznivé kozelce metá. Jeho nepravost roste na vrch, pohoršení působí a pořádek v městě zvrátil nadobro!“ Volyňský bubnoval neklidně prsty na stole a vrtěl sebou ve vyřezávané stolici.

„Proč jste ho nevzali již dávno ve svou kázeň?“ ptal se udiveně děkan. „Proč mu otcovsky nedomluvíte?“

„Těžko trestati, když se vymkne vždycky právu jako úhoř,“ vysvětloval purkmistr. „Jdou mu drábové v patách a přece ho nelapí, uhne se jim včas zdivočelá duše. Máme s ním trampot nad hlavu!“

„Nedrží snad někdo v městě bouřlivákovi palec.“

„Koho myslíš, pane děkane.“ Purkmistr střelil zlým pohledem.

„Snad se vetřel do předních domů a našel tam spojence ve svých nepravostech?“ dohadoval děkan.

„Mohl bys mi někoho jmenovat -?“

Děkan zavrtěl hlavou. „Kdež já vidím do jeho spádů! Od čeho máme rychtáře? Nejsem soudcem ani žalobníkem, chráním pouze svoje stádo před nákazou.“

„Dočkáš se brzy, pane děkane, spravedlivého soudu! Nic nebudeme skrze prsty přehlížeti!“ Zelenavě šedé oči purkmistrovy zahořely. „Do týdne a do dne octne se škůdce města v našich rukou, při horkém jej popadneme, kdybych měl sám vartovat. Potom srazí vaz nezvedený výtržník.“ Purkmistr zahrozil kamsi do prázdna.

„Nejde tak o trest jako o jeho nesmrtelnou duši,“ mírnil děkan zlobu purkmistrovu. „Lépe napraviti, nežli zkaziti!“

„Potřísněný život bez trestu nenapraví,“ odpíral purkmistr. „Nám jde především o pokoj v městě.“

Mluvili ještě chvíli o turecké vojně, o sporech v městě se stranou římskou a s bratříky, děkan stýskal si na arcibiskupa Antonína Prušu z Mohelnice, velmistra pražských křižovníků a bývalého biskupa vídeňského, který vystupuje ostře proti straně podobojí.

„Nic dobrého nás nečeká z bojů o víru,“ vzdychl nakonec, „třeba pečovati, aby v městě nevzala mravnost úhony.“ Náhle se rozpomněl. „Slyšel jsi, pane purkmistře, o dceři Žida Šmerla, že k sobě láká za noci mladé muže?“

„O tom nevím!“ Purkmistr se zarazil. „Nařídím rychtáři, aby měl na ni dobrý pozor. Ostatně, pane děkane, lépe přimhouřiti oko, když se kal a bahno svede do domků nevěstek, nežli aby se nám neplechy rozlezly po domech šenkovních.“

„Tam jsou také!“

„Přetrhneme neřády!“ Purkmistr mávl rukou, jako by odháněl komáry.

Děkan se spokojil i tímto výkladem a odcházel z radnice.

Purkmistr zavolal k sobě městského rychtáře Matěje Mazánka.

Přišel těžkým krokem bývalý kovář, neohrabaný medvěd, hrubé, vyholené tváře jako opařené sele. Veliká hlava seděla na krátké, silné šíji, byl zavalitý, ramenatý, žílu držel v ruce. Klonil se nemotorně a vybledlé oči mu mžikaly pod huňatým obočím.

„Matěji, jsi mameluk, stižený slepotou!“ uvítal jej purkmistr, sotva se rychtář vyhrabal ze dveří. „Zpíjíš se po hospodách pod obraz boží, a co máš hlavu pod víchem, zatím noční pták Jan Polívka obrací nám město na ruby! Nic není klacíkovi svátého, neušetří ani pana děkana a jeho manželky, v noci pod okny o kobyle mu zpívá, potupné listy lepí na vrata. Lidé se vozí po nás svými posměšky, máme ostudu, že nedovedeš udělati pořádek. Od čeho máš rychtářskou žílu? K čemu celou řadu pomocníků? Proč neužiješ své moci?“

Hranatý a tupý rychtář kroutil silně knír, koulel divoce očima.

„Vím všecko, pane purkmistře!“ odpověděl těžce a chrčivě. „Darebák a násilník Polívka pije mně nejvíce krev! Podařené kvítko z čertovy zahrádky leze nočně přes hradby, na předměstí se popral nedávno v rozkřičené krčmě „U černé Tonky“. Slyšeli jsme vřískot, vpadli do krčmy a klacík byl v prachu, jako by vyletěl komínem. Ošemetné pohlaví ženské ho kryje!“

„Jsi tulipán!“ utrhl se purkmistr. „Všecko víš, ale do rukou ho nedostaneš?“

„Jednou se mi to přece podaří!“ Rychtář zdvihl žílu. „Potom jej vypereme za bránu nebo sevřeme do kruhu na pranýři!“

„Matěji, slova nestačí, ukaž skutkem, že za něco stojíš!“

Purkmistr nabíral čelo, tvář mu zkrabatěla a dodal vyhrůžně: „Nechytíš-li ho, rozloučíš se s žilou rychtářskou!“

Poškrabal se Matěj v chundelatých vlasech, zamrkal rychle očima. „Mám již na něj dobře políčeno! Dosud byla jeho síla v nohou, ztratil se jako dým za nočního šera, ale teď jej obklíčíme jako lišku v doupěti.“

„A povede tě opět za nos?“

„Již nepovede!“ zabručel Mazánek a zaklel ostře.

„Hryže Polívka společenská pouta jako mladý kůň udidla, musíme učiniti konec jeho řádění!“

„Slibuji, že se mi nevykličkuje.“

„Popadneš-li lotříka do týdne, odměna tebe nemine!“

„Je největším přáním mého života, abych jej chytil jednou řádně za pačesy! Nemám pokojné chvilky, nestačím vyslýchat žaloby. Přijímám na svou čest a víru, že zkrotím jeho dravčí pudy!“ Rychtář Matěj opět zahrozil do prázdna svou žilou. „Vyprášíme mu jeho šmelcované a nepoctivé poctivice!“

Políčili opravdu strážcové města co nejlépe, ale nenapravitelný hříšník přece jim neuvázl v pasti. Chodil dále po rozkoších, hledal dráždivou příchuť zapovězeného ovoce.

V podvečer provázel po ostrově „Oběšenci“ Dorničku Pachtovou, okoušel malin jejích rtů - a potom pod závojem letní noci tropil bujné kousky po městě.

Tak se vyvinuly události až k onomu večeru, kdy se Dorna Janovi zaslíbila a dala mu prstýnek s rudou krůpějí.

Sotva se dostala z jeho náruče, hnala touha divokého hocha k jiné ženě. Pustil se do tiché Labské ulice, kde bydlela mladá vdova Maruše čapková.

Rozhlížel se opatrně nežli se přikradl v šeru k domku, porostlému divokým vínem.

Hlásný na věži troubil právě třetí na noc a prozpěvoval chraplavě: „Chval každý duch Hospodina, i Ježíše, jeho syna...“

Byla noc teplá jako mateřská náruč.

Jan se potloukal chvíli kolem stavení, nestrhl nepokojných očí s temných oken. Ve žhavé červnové noci bouřila se mladá krev, divoká vichřice zalomcovala jeho nitrem.

Zaklepal tiše na okno v přízemí, jednou, dvakráte. Nikdo se neozval a Jan opakoval svůj pokus. Teprve potom zdvihlo se zvolna okno, objevila se bílá ruka, za ní se vychýlila hlava mladé ženy. V nočním šatě svitla okrouhlá ramena, bujná ňadra, vše svědčilo o ženě pevných a pružných tvarů. Jak se obrátila k Janovi, ukázala plnou tvář v rámci rozcuchaných, tmavých vlasů.

Dvě postavy splývaly, hlasy se proplétaly, v šepot se mísil zprvu tutlaný, ale hned zase pronikavý smích.

Rozespalá vdova paní Maruše protahovala své údy a přitom se objímala se svým milencem.

Najednou zadusaly s několika stran kroky. Okno hned s lomozem spadlo a Jan rychle uskočil do stínu za vraty. K domku stahovalo se s křikem a pískáním klubko lidí, bleskly halapartny ponocných. Řev dravců vzrůstal, ve změti postav poznal Jan ramenatého rychtáře. Na útěk nebylo pomyšlení.

Matěj Mazánek se hnal jako postřelená šelma v čele svých trabantů, objevil se jako by spadl s nebe.

„Hola ho!“ Hlas obludy prořízl noční ticho. „Zatáhněte leč až k domku, aby nám svodník neuklouzl.“

Kruh se víc a více úžil k vratům stavení „U zlatého bažanta“. Rychtář skočil do kouta ve dvoře a táhl Jana za ruku, ponocný svítil na něho lucernou.

„Hyn, hynečky, co ty tady, noční ptáku -?“ zahřímal rychtář, jako když troubí na pozaun. Supěl a kroutil vítězně konce svých frňousů.

Biřici obklopili Jana, několik rukou se hned po něm vztahovalo.

„Co se tu koutkuješ?“ začínal rychtář hned výslech a jeho oči metaly blesky.

„Jdu k šlotýřovi na přátelské posezení, poctivé právo,“ odpovídal skoro posměšně Jan a krev se mu hnala k hlavě.

„Kudrlinky! Starého lišáka neoklameš! Teď v noci na přátelské posezení?“ Rychtář se pochechtával vítězně a těžko oddychoval.

„Šlotýř nemá ve dne času, vozí slad do pivovaru,“ odpovídal hbitě Jan nechápavému rychtáři.

„Nehledáš spíše šlotýřky?“ sykl jedovatě rychtář. „Viděli jsme tě dobře u okna s paní Maruší, počestnou vdovou.“

„Ptal jsem se jí po šlotýřovi.“

„Jsi ty opravdový jelimánek! Ale hned jsi utíkal od okna, jak jsi nás ucítil?“

„Myslil jsem, že jdou na mne zákeřníci.“

„Jdi na kolo, nejsi tak bázlivý, jak se stavíš! Špatně žvaníš, lžeš zbaběle!“

„Proč bych lhal? Neučinil jsem nic zlého!“ bránil se urputně Jan.

„O tom si promluvíme jinde. Vyprahlo ti, šel jsi hasit žízně, ukojit touhy? Tancuješ po provaze!“

„Chodím po zemi,“ odsekl hrdě jinoch v předtuše, že paní Maruše poslouchá u okna; hrál si na hrdinu.

„Svažte jej řemenem!“ poroučel rychtář biřicům. „Podívám se ještě k vdově, odvedeme ji s milovníčkem na rathúz!“

Drábové se vrhli na Jana, rychtář zaměřil do stavení. Chopil za kliku - a div nepadl, když vrátka povolila. Vdova neměla dveří na řetěz, jak nařizovaly regule. Vřítil se nemotorně do tmavé síně, tápal, láteřil a hromoval.

V té chvíli vytrhl se Jan prudce z rukou biřiců, dva porazil, třetímu dal šňupku do nosu, čtvrtého přeskočil - a nežli se trabanti vzpamatovali, utíkal jako splašený k hradbám a zmizel jim záhy s očí v tmavé, klikaté uličce na valech.

Rychtář se vykutálel z domku, porazil škopek a zlost jej lámala, když poznal, že ptáček uletěl.

„Hoch je chytrý a nedá se lehko polapit,“ řekl starý ponocný s lucernou. „Kde jsme se nadáli, že nás všecky obelstí!“

„Trulanti!“ řval rychtář. „Pustíte kořist z rukou a mě zatím vdovička také oklamala. Našel jsem ji v posteli a staví se, jako by tvrdě spála!“

„Což paní Maruše!“ Ponocný v kožiše zdvihl prst.

„Je hrozen sladký, nejkrásnější a nejhříšnější žena v městě! Mohl bych ledaco povídat, co se tady děje za noci.“

„Také budeš!“ udeřil na něj rychtář. „Nešlakovali jsme přece nadarmo! Lotřík i černá kočka spálí si křídla, polapíme je za bílého dne!“ Rychtář zdvihl vysoko hovězí žílu. „Viděli jste na vlastní oči, jak se muchlali v okně?“

„Viděli!“ zahučela odpověď sborem.

„Viděli jste, že byla vrátka otevřena a cesta k „Zlatému bažantu“ volná?“

„Viděli!“ rozlehlo se opět tichou ulicí.

„Dosvědčíte, že se vám Jan Polívka vymkl z rukou?“

„Dosvědčíme!“

„To nám pro půhon stačí!“

A rychtář v čele škaryantů odcházel k radnici.

III.

Setkání s noční hlídkou poučilo Jana, že mu rychtář šlape silně na paty. Netoužil po setkání s ním, měl u něho staré vruby. Také věděl, že mu nepromine návštěvy u vdovy Maruše, že nafoukne celou hloupou příhodu jako hrozný zločin proti regulím.

V duchu se však pochechtával, jak setřásl trabanty se sebe, když jej chtěli spoutat. Ale dále si nechtěl zahrávat s osudem, ani domů se neodvážil a přespal na parkáně. Přede dnem děrou v hradbách prolezl a od mlýna se dostal na ostrov.

Nezmýlil se ani o vlas. Obecní škaryanti obléhali koželužnu, čekali, až se Jan vrátí domů, aby jej popadli. Zatím uprchlík ležel v houští na ostrově a uvažoval, jak by se dostal ze škampy. Dobrá rada byla drahá, necítil v Kolíně příznivého větru, bylo nutno na čas pánům s očí.

Za celý den ničeho kloudného nevymyslil a k večeru přišla jako jindy k dostaveníčku Dornička Pachtová.

Byla uděšena a jako poplašené ptáče padla Janovi do náruče. Chvatně a zadýchaně vypravovala, co vyslechla doma.

„Jene, rychtář je na tebe rozezlen, hledá tě po městě, aby tě odvedl do šatlavy a postavil před městský soud! Co jsi spáchal -?“

„Celkem nic!“ tišil ji Jan. „Honili mě v noci, když jsme se spolu rozešli, ale ušel jsem jim.“

„Proč tě honili -?“

„Kdybych já věděl! Snad k vůli tobě, chtějí mi vyrvati mou zlatou děvečku.“

„Vdova Maruše o tobě roznáší, že ses k ní nočně dobýval.“ Hlas Dorny se zachvíval, nestrhla zraků s Janovy tváře.

„Hloupá krůta!“ Jan mávl rukou. „Sel jsem od tebe rovně domů a cestou jsem se setkal se zavilým nepřítelem Mazánkem.“

„Otec přinesl z rady, že tě jal rychtář v Labské uličce pod oknem vdovy Maruše a že ses vydral právu z rukou.“

„Za mák jim nevěř, chtějí mne odstraniti s cesty!“ Objal Dornu v pase a hleděl jí přímo do očí.

„Otec se nezmínil slovem, že by věděl o naší známosti,“ namítala Dorna.

„Čert jim věř, nemají se mnou dobrých úmyslů! Vymýšlejí pohádky a básně, aby nás rozvedli. Kde by rozuměli mládí? Nedovedou se usmát, zalknou se svou počestností!“

Dorna zesmutněla, zamyslila se.

„Co hodláš počíti?“ ptala se potom bezradně.

„Nevím sám!“ Jan pokrčil rameny. „Jedno však je nad slunce jasnější, že tě mám k smrti rád.“

„Utec, abys nepadl rychtáři do rukou!“ radila upřímně a třásla se úzkostí.

„A tebe mám opustit?“

Na to ovšem Dorna ve strachu o Jana ani nepomyslila, zavěsila se pažemi na jeho šíji. „Vezmi mě s sebou!“

Rajskou hudbou zazněla její slova, tiskl ji vzrušeně k srdci. „Nikdy jsi nebyla tak krásnou jako této chvíle!“

„Což tě mohu opustit,“ šeptala oddaně. „Neměla bych pokojné chvíle, kdybys mi sám odešel a zranil mě do krve!“

„Není snad dosud tak zle?“ těšil ji Jan a hladil její plavý vlas. „Pavím peřím lehtají mě páni pod nosem. Tancovala Káča s Tomšem, až se vy tancuje, bude po všem!“

„Zlý hochu, jak jsi lehkomyslný!“ zvolala v těžkém duševním zápase. „Nesmíš trpět, půjdeme spolu daleko odtud. Jsme si přece zaslíbeni?“ Lehká červeň vskočila jí do tváří.

„Jsi můj poklad! Půjdeme tedy do světa, jak si přeješ!“

Zatrhlo cosi jeho nitrem, srdce se mu rozehrálo při myšlence, jaké zděšení zavládne po městě, až se roznese, že ušel s děvčetem z přední rodiny. Bude sladká pomsta a konšelé i s královským rychtářem budou míti hodně starostí, aby přikryli hanbu! Pohladil atlasovou pleť dívčí tváře a řekl se strojenou něhou:

„Nebude však naše cesta světem snadnou, čeká na nás mnohá starost, utrpení.“

„Ať!“ Dorna si dupla. „Stvoříme si svobodný život, půjdu, kam mě povedeš, s tebou i smrt milá.“

„Zasteskne se ti po domově!“

„Přinutím otce, aby se nás ujal a nebránil veliké lásce,“ usuzovala chytře Dorna.

Radili se, kam by měli zaměřit svoje kroky. Dorna chtěla na Konárovice k příbuzným, ale Jan zamítl.

„Můžeme zatím do lesů na Oldříš,“ radil po krátkém rozmýšlení. „Bydlí tam starý myslivec, můj známý, a u něho najdeme na čas ochrany. Potom se pustíme, kam oči povedou a nohy ponesou.“

„A čím se budeme živit?“

„Stačí nám málo při naší lásce. Časem si najdu práci a vydělám v řemesle tolik, abych tě uživil.“

Souhlasila Dorna s nejasnými plány a těšila se, jak v lesích u Oldříše prožije s Janem krásnou pohádku, jak v kostelíku u poustevny bude se modlit za svou lásku. Hrdlo jí stahovala vášnivá něha, když ji hoch v žáru sladké chvíle maloval svět růžově.

Za noci vydali se do světa zaprášenou silnicí.

Jan byl vítězem, Dorna jeho dobrovolným zajatcem. Smělý hoch měl radost z nového potutelného kousku, který provedl otcům města.

Noc byla větrná, chvílemi drobně pršelo. Dostali se k nejbližší vsi a u ní přenocovali ve stohu. Za prvního úsvitu byli zase na nohou, a došli k místu, kde se dělila silnice. Jan postavil hůl - a kam padla, tím směrem se pustili dále. Kolem se prostírala rovina bez konce, rozběhlá do dálky, s pruhem sametově zamodralých lesů, s černými, sraženými vesnicemi, s kopci u Lošan a Křečhoře.

Šli bystrým krokem po mezích mezi zrajícími poli, vyhýbali se vesnicím. Den se vyjasnil, proteplil ve sluneční záři. Také srdce Dorny bylo plné slunce, často se zastavovali a líbali, sedali do trávy u lesních studánek. Jan nabíral vodu do dlaní a podával své milé. Hlad zaháněli lesními plody.

Jeli kolem nich formani s těžce naloženými vozy a smáli se potutelně na mladou dvojici. Potkávali všelijaké tuláky a chodáky, kteří je důvěrně zdravili a mlsně se ohlíželi po pěkné Dorně. Štíhlá dívka, skoro dítě, s dobrotou v zářících očích, upoutala jejich pozornost, ale její hoch, vysoký a smělý, spaloval je žárlivě očima.

Nejlehčeji bylo mladé dvojici ve vysokém jedlovém lese, kde ušli pozornosti zvědavých lidí a mohli se oddati sami sobě. Dorna usmívala se rozkoší, její duše byla otevřena, necítila viny. Byla hrdou, že ukázala Janovi, jak jej miluje. Rozmilé dítě, nebesky krásné, vidělo nový svět, jinou oblohu, jinou zemi, srdce překypovalo city, nadějí, štěstím. A Jan se cítil opravdu v nebi při svém dobrodružství. Nečinil si výčitek, že Dornu omámil, měl odvahu, silné srdce, cítil se hrdinou po boku své oddané milenky.

„Moje malá vílo!“ říkal jí, když seděli v trávě a vinuli se k sobě.

Bloudili bez cíle, Oldříš byla daleko.

Když západ zaplanul barvami a slunce se stápělo v purpuru oblaků, přišly první starosti. Ozval se hlad, touha po chlebě - taková hloupost - a přece nebylo možno odmlouvati. Bez denáru pustili se do světa, a najednou pokořovalo je myšlení, že by měli prosit o sousto z milosti u cizích prahů.

„Na hlavní jsme zapomněli,“ pověděl starostlivě Jan, když se stíny večerní ploužily a před nimi se objevila ves. „Trocha peněz nebo tvých šperků z domova by nám nyní neuškodily. Kde ztrávíme noc? Máme zase hledati stoh nebo přespati na mezi?“

Dorně vystydla slova na rtech, v prsou se zatajil dech.

Šli lučinou, vroubenou potokem a černými vrbami, nevěděli dosud, kam složí hlavu. Lidé se vraceli s polí, pasáci hnali stáda dobytka ke vsi. Na blízku klapal mlýn a k němu zamířili svoje kroky. Hoch šel srdnatě napřed, Dorna nesměle za ním a srdce jí bilo prudkými údery. Octla se před záhadou, jak dlouho vydrží láska o hladu, neuměla si vysvětliti tajemství, že sama náhle ochladla. Všecko jí připadalo jako hrozný sen, únava rostla, nohy dřevěněly. Ještě dobře, že nikdo neviděl do její tváře a nečetl v zamžených očích!

Došli ke mlýnu a u vrat je uvítal štěkotem veliký pes, dotíral, cenil zuby. Nemohli na krok, Dorně vyrazil na čele studený pot, tiskla se k Janovi.

„Bojím se!“

„Pes, který štěká, nekouše,“ tišil ji Jan.

Ze mlýna vyšel starý mlynář, všecek bílý a vousatý jako Mikuláš. Změřil pátravě mladou dvojici od hlavy k patě. Hoch, štíhlý jako sosna, ale žalostného zevnějšku a tvrdého pohledu nebudil jeho důvěry, zato štíhlá dívčina, půvabná hlavička, roznítila jeho zvědavost. Pozoroval, jak se chvěje na celém těle.

„Co si přejete?“ ptal se jich odměřeně.

„Hledáme nocleh,“ odpověděl pevně Jan.

„Což je tady hospoda?“ mlynář se zakabonil.

„Jsme unaveni a nemůžeme s místa. Slitujte se nad námi!“ Jan se ohlédl na Dornu a zase na mlynáře, jak působila jeho slova.

„Toulá se všelijaká chasa krajem!“ cedil opovržlivě mlynář skrze zuby. „Proč se potloukáte a nenajdete si práci? Jsi dosti silný, skály bys mohl lámat!“ Šlehl po Janovi nenávistně očima.

„Jdeme na Oldříš k poustevníkovi,“ řekl Jan, aby pohnul jeho srdcem.

„Máte listy -?“

„Jaké listy?“

„Nevím, kdo jste, čí jste? Jste dobří nebo zlí? Nevezmu ledakoho pod svou střechu.“

Dorna slabě zastenala, bolelo ji, že nemá kam položití hlavu.

„Jsme sirotci po panu Mírkovi ze Solopisk.“, povídal Jan, co mu slina na jazyk přinesla. „Vydali jsme se na Poděbrady k hejtmanovi, aby nám pomohl ke právu,“ mluvil hlasem chladným a temným.

Bylo mu trapně, zželelo se mu Dorny, na sebe v té chvíli vůbec nemyslil.

„Jste tak chudí?“

„Jako polní kvítí.“

„To je chyba!“ Mlynářovy rysy zkřivily se v úšklebek. „S prázdnou mošnou daleko nedojdete! Lépe byste udělali, kdybyste se vrátili domů. Či máte cosi za lubem?“

„Již jsem řekl, kam jdeme!“ Jan zahořel při dlouhém výslechu.

Dorna se zardívala studem za milencovu lež.

„Dobře vám rozumím!“ Mlynář se pochechtával a hladil si vousy. „Mládí si zablázní a neví potom, kudy kam? Děvče, nevěř povětrným mládencům!“

Dorna bledla a třásla se, jak ji mlynář probodával vražedným pohledem a četl pravdu z jejích očí. Snad se v něm přece ozvala jiskra soucitu?

„Počkejte na dvoře, až se vrátí hospodyně s pole!“ pověděl trochu vlídněji. „Nemám času, abych vás hlídal.“ Odešel klátivým krokem do mlýnice a černil jako kakabus.

Uprchlíci sedli na zápraží. Janovi svítily oči hněvem, Dorna byla jako oukropek.

„Čert nám byl dlužen, že jsme šli k starému lakotovi!“ pravil drsně. „Užiješ se mnou, moje milá, málo radosti!“

Dorna položila mu se vzlykotem hlavu na prsa, prosila, aby jí odpustil. Lahodilo to jeho srdci, přeplněnému hněvem.

„Divní jsou lidé!“ zlobil se Jan dále. „Někdy vyhledávají chudé a nemocný léčí bolesti, nosí potraviny, léky, odívají sirotky a překypují milosrdenstvím! Jindy si vedou jako zvěř, škrtí, odhánějí od prahů a hrubostí otravují život!“

Dorna žmolila stuhu brokátového živůtku, nepromluvila slova, ale v prsou ji cosi rdousilo.

„Buď silná!“ dodával jí Jan odvahy. „Přemůžeme první obtíže a zase vesele se budeme dívati do světa!“

„Věřím, že najdeme přece dobrá srdce!“ řekla si pro útěchu s duší bolavou a zoufalou.

Již za hustého soumraku vracela se hubená a prací sedřená selka s čeledí s pole. Mladá dvojice na zápraží vzbudila ovšem hned živý zájem a kolohnát čeledín, jenž odpřáhal koně, pověděl neomaleně:

„Tulačka má smutné oči, ale pěkné kouknutí! Zato její průvodce vyhlíží jako by utekl od Petrovských.“

„Aby tě motolice snědly!“ zahučel zlostně Jan.

Prohlíželi si je důkladně, obtěžovali dotazy, uprchlíci byli vydáni na pospas lidské zvědavosti. Jan odpovídal drsně, Dorna tonula v rozpacích, proud krve se jí valil do tváří.

V síni dorozumíval se mlynář se svou ženou, selka ohrnovala nos nad divnými hosty. Její srdce bylo ještě tvrdší nežli mužovo.

„Náš mlýn není noclehárnou pro světoběžníky!“ vykřikovala ostrým hlasem, že bylo slyšeti za devátou stěnou. „Víš, kdo jsou -“? Kdož ví, co provedli, že utíkají do světa! Ještě pro ně budeme trpěti! Bledé děvče vyhlíží jako umučená princezna a hoch při ní má nedobré oči jako rulíkové třešně.“

„Do rána je tady můžeme strpět,“ řekl nesměle muž.

„Sám si za to zodpovíš, já s tím nechci nic mít!“

Uprchlíci seděli na zápraží, nikdo jich nepobídl do jizby, ani ke stolu. Chodily kolem děvečky do stáje a do chléva dojit, krmení chystaly a dívaly se po očku na divné milence. Šuškaly, opřádaly je svými dohady.

Dorně kanuly slzy po tvářích, srdce jí pukalo. Přinesla jim po dlouhé době děvečka misku s kyselým mlékem, pobídla je k jídlu a položila každému kus chleba do klína. Měli oba hlad, ale sousta jim hořkla v ústech. Janovi hořelo peklo v očích, Dornu pálil stud ve tvářích, bylo jí těžko a těsno, polykala slzy.

„Můžete si lehnouti na půdu do sena!“ řekla jim po chvíli děvečka a ukázala k jakési kůlně.

V šeru místo schodů bylo viděti žebřík, přistavený k poklopu.

Za nic na světě byla by Dorna nevylezla k okenici ve vikýři.

„Jiného místa nemáte -?“ zeptal se Jan.

„Snad byste nechtěli prachové peřiny -?“ zasmála se děvečka. „My také spíme jenom na palandě ve slámě.“

„Nechci pro sebe, ale pro Dorničku,“ vysvětloval Jan.

Pokrčila děvečka rameny. „Ani pro ni jiného nebude.“

A odešla.

Zůstali sami na zápraží, tma je oblila. Citelně se ochladilo a Jan zahříval Dornu teplem svého těla. Nemluvili a Dorně se oči zamžívaly, víčka jí zapadala těžce a unaveně. Zlomyslné posměšky, výkřiky i úštipky jí nešly z hlavy, s jakýmsi cizím pocitem v srdci zmořena usínala; Položila hlavu na rámě Janovo, spánek jí sklížil oči.

Hoch ani nedýchal, aby jí neprobudil. Jaké měla sny? Byla chvíli osvobozena od trampot či zlé sny o tvrdých srdcích nedaly jí oddechu?

Pozdě v noci probrala se z dřímoty, rozmrazil ji noční chlad. Zajektala zuby, uvědomila si svoje hrozné postavení. Dorna měla svůj pokojík, čistou postel i pečlivou obsluhu - a všecko nerozvážně opustila. Způsobila jistě otci mnoho starostí a sama se octla na útěku mezi nevlídnými lidmi. Podřimovala k smrti znavena na kamení. Pocit opuštěnosti ji rdousil, přivinula se k Janovi.

„Trpíš, Dorničko?“ zeptal se jí tlumeně. „Co ti svírá srdce -?“

„Život je těžký,“ vydechla v bolesti, bez slzí. „Nepředstavovala jsem si, že tak brzy dolehne na nás celou silou. Vrhla jsem se do vln a neumím plovat.“ Její slova byla jako těžká modlitba. „Nejednala jsem rozumně, všecko bylo bez rozvahy.“

„Ztrpkla ti láska? Lituješ snad -?“

„Lituji tebe, že jsem ti přidala trápení. Měla jsem jiti k otci, říci mu všecko upřímně a vyprositi jeho svolení –“

„K útěku?“

„K našemu sňatku.“

„Co tě napadá! Pohořela bys, jsou na mne všichni rozezleni a tvůj otec jistě nejvíce!“

„Čím jsi mu ublížil?“

„Nevím sám,“ vytáčel se hoch, zatajuje svoje ztřeštěné kousky. „Dnes by teprve nám nedal ani přijíti k slovu!“

„Co může činiti, když jsme se již sobě zaslíbili?“

„U něho náš slib neplatí!“

„Co si tedy počneme?“ zavzdychala její uštvaná duše. „Je tu ošklivo, pojďme odtud, najdeme si jinde útulek!“

„A přece osudu neutečeme! Pro tebe se nehodí tulácký život.“

Radili se a potom se zdvihli, vyklouzli tiše pod rouškou tmy ze mlýna, dali se po palouce kolem vody bez cíle.

Chuchvalce mlhy je zalily, nikde nebylo živé duše, jen voda šuměla mezi vysokými keři, klapot mlýna zněl slaběji a slaběji. Mraky pohltily měsíc, hrůza tmy je obklopila v divokých, neznámých místech, kolem vyvstávala strašidla noci.

Dorně vázl dech, v hrdle ji pálilo. „Vraťme se domů!“ řekla najednou a všecka se chvěla.

„Máš pravdu!“ Jan hodil hlavou. „Ty se vrátíš k otci, dovedu tě až k městu a potom se pustím sám do světa.“

Dorna se k němu pevně přivinula. „Ne, ty půjdeš se mnou! Vymohu ti u otce odpuštění. Má šlechetné srdce, nezapře nás!“

„A pohoříš-li?“

„Žádná moc na světě nás nerozloučí!“ Její slova zněla jako úpěnlivá prosba. „Uvidíš, že nebudu oslyšena, protože mě otec nade vše miluje, všecko dobře skončí!“

„Ať již skončí jakkoliv, provodím tě do Kolína!“ řekl rozhodně a podpíral klesající Dornu.

V zoufalé noci zvolna jim ubývalo cesty, Dorna mdlela vysílením. Došli k mýtině, klopýtali přes pahýly. Les černý a tichý dal jim do rána lože.

V domě Pachtově na kolínském předměstí bylo boží dopuštění. Jako hrom z čista jasna udeřila zpráva, že se Dorna nevrátila večer od tety domů. Čekali ji, hledali, plynula noc bez konce a po děvčeti nebylo vidu slechu.

Přikolébala se teta Brigita z hospody „U slunce“, s lámáním rukou v úzkosti pověděla, že u ní Dornička nebyla již po kolik neděl. Také babička Afra ze Zálabí vzkázala, že neviděla své vnučky již od jara. Lidé za tepla donesli, jak povolila mladá dívčí krev, jak vídali Dornu na ostrově „Oběšenci“ s Janem Polívkou.

Všem bylo rázem jasno.

Královský rychtář Jan Pachta, vyhublý padesátník prudkých pohybů a horečných, zapadlých očí, ze kterých šlehal přísný rozum i neoblomná vůle, byl najednou v úzkých.

„Daremnosti tropila Dorna za mými zády a já nevěděl o ničem?“ vykřikoval a pobíhal komnatou. „To je hrozné! Ďábelský synek mně ji odloudil? Ať jej spere kat, pohltí země! Zblázním se, rozum mě opouští!“ Za hlavu se chytal, u prázdného lože Dorny klesl a vypukl v štkavý pláč.

Nemohl pochopiti, že by se jeho Dorna tak zapomněla a připravila mu velikou hanbu. Byl vyburcován ze svého klidu. Celou noc přecházel, sedal chvílemi do kožené stolice u stolu, hleděl do prázdna a rty se mu neslyšně pohybovaly. Tváře ztemněly, hlava zapadla do ramen, zestaral rázem o několik let. Proč se jen dopustila Dorna takové pošetilosti? Zahrnoval ji láskou, plnil, co jí viděl na očích, byla jeho chloubou, krve by pro ni nacedil - a najednou utekla do světa s nejhorším ničemou! Srdce mu to rvalo, drtilo, myšlenky se honily divoce hlavou, tvář se zkřivila úzkostí. Jeho pýcha octla se v prachu, aby nikdy nevystrčil hlavu ze stavení a nešel na oči lidem, jimž měl i se svou rodinou svítit příkladem. Jak se budou bližní radovat z jeho bolesti a vykřikovat do světa: „Pod svícnem byla veliká tma!“ Osamělý a chorý stál najednou sám v širém světě se svým velikým bohatstvím, volal milosrdnou smrt. Šat rval na sobě ve vášnivém záchvatu.

Záhy zrána přišla k němu opět pobouřená paní Brigita a lomila zoufale rukama. „Nebohé dítě se dosud nevrátilo?“

Pachta seděl jako zařezán, neodpovídal.

„Matka Dorně všady scházela,“ naříkala paní Brigita. „Neměl ji kdo chránit v životě od nehod, vésti ji po cestě ctnosti. Přišel strašlivý a úskočný člověk, připraví ji o život!“

„Máš divné starosti!“ zajíkal se Pachta a stíral pot. Slova sestřina bodala do srdce.

„A ty jsi ztratil hlavu?“

„Není divu, když jsem ztratil dítě!“

„Myslím na všecky a za všecky!“ vedla dále svou paní Brigita. „Co hodláš činiti, až se Dorna vrátí?“

„Ještě se nevrátila!“ vybuchl Pachta podrážděně.

„Ale přijde-li přece, až křídla ochabnou?“

„Vyženu ji!“ vykřikl prudce.

„Chtěl bys zapudit opuštěné, bezradné dítě, které podlehlo úskokům dravce?“

„Ano!“

„A bude-li zmařena?“

„Její vina!“

„Tak krutým nebudeš?“

„Nač si lámat hlavu budoucností, když je přítomnost tak ošklivá?“ Pachta zabořil zoufale hlavu do dlaní. Byl uražen do hloubi duše.

„Nepodáš jí tedy pomocné ruky? Já bych se nerozpakovala a dala bych ji svůdci za ženu, aby ostuda byla menší!“

„Dej mi pokoj!“ zachroptěl Pachta a vrávoravým krokem odcházel do vedlejší světnice, přibouchl za sebou dveře.

Celé město bylo poplašeno, vyprávělo se o útěku Pachtovy Dorny s koželuhovým synem. Na radnici sešli se páni a nevěděli kudy kam. Volali královského rychtáře k poradě do radnice.

Nemohl Pachta odmítnouti pozvání konšelů, šel ulicemi se sklopenou hlavou jako usvědčený zločinec. Cítil dobře, jak se na něj lepily pohledy zvědavých lidí, slyšel šepot a zdálo se mu, že i posměšek za ním zasyčel.

Supěl a vzdychal, když vkročil do radní síně. Konšelé se tvářili smutně i soucitně, tiskli mu ruku.

„Zranili mě krvavě v nejcitlivějším místě,“ řekl temně a sklesl do svého křesla. „Ubohé moje dítě uvázlo v síti pavouka!“

Purkmistr Volyňský zahájil schůzi, poklepával rozechvěně prsty na stole. „Zase nová čertovina nezvedeného povaleče připravila nám trampoty. Nebyla mu svátou ani ctnost urozené slečny, pěkně nám nadrobil! Octli jsme se všichni v úzkých, že jsme ho již dávno nevzali ve svou kázeň. Za svody čisté holubičky zaslouží na „Spravedlnost“! Ošklivá, pekelná jeho hra bude u konce, bezectný svůdce dovršil míru svých hříchů!“ Purkmistr se mračil jako sto hromů.

„Těžko jej soudit, dokud ho nemáme v rukou!“ ozval se mrzutě otylý konšel, pekař Zajíček.

„Budeme jej honit po světě! Však nám neujde!“ poučoval jej purkmistr. „Zasloužil již dávno, aby se ho ujal kat Samson.“

Povstal těžko Pachta, zavrtěl hlavou. „Nehoňte ho!“ zasípěl těžce a poulil oči. „Jde o moje dítě a nová hanba by mě přivedla do hrobu. Přikryjte všecko pláštěm zapomnění! Však se tuláci již neodváží přijíti nám znova na oči. Kdož ví, jsou-li na živu!“ Hlas jeho se zlomil.

„Máš měkké srdce, pane královský rychtáři!“ odpíral mu sladovník Hlaváček. „Jde také o nás! Nebudeme-li svůdci nastupovati na paty, vysmějí se nám lidé po městě i v okolí, jak zhýralec vypálil konšelům rybník. Slyšíme již dnes dosti posměšků, že nám kozy hlídají hradby, že s námi okolní šlechta oře - a jiných pošklebků bez konce.“

„Nepřilévej bláta k louži!“ zasténal Pachta. „Na mně leží hanba jako žernov osličí, jsem zmazán na cti, život mě drtí.“

„Stojíme při tobě,“ rozhodl purkmistr, „ale půhonní listy do všech okolních měst musíme přece poslati!“

Konšelé se živě radili a v tom se rozlétly dveře, udýchaný rychtář Matěj Mazánek vřítil se do síně.

„Dornička se vrátila domů!“ volal rozjařené ode dveří.

Úžas se objevil ve všech tvářích, zakmitlo plaché světélko v očích, spadla tíha, stal se zázrak.

„Přišla sama -?“ ptal se rychle purkmistr.

„Nevím jiného, nežli že přiběhla právě na radnici hospodyně pana královského rychtáře a pověděla, aby se pan otec vrátil domů. Ptám se jí, co se stalo? A ona na to, že se Dornička vrátila s Janem Polívkou.“

„Blesky boží! Sám hříšník vlezl do pasti! Honem za ním!“ volal purkmistr a v očích mu zahořely ohníčky.

Pachta se rozechvěně zdvihal, tváře se mu jasnily. Sotva mu stačily staré nohy, spěchal ze síně, zapomněl na svůj slib, že dceru vyžene. Šeptal si blaženě: „Dornička se vrátila!“

A za ním se hnal rychtář Matěj se svými trabanty.

IV.

Šestipáni seděli na radnici v malé radě. Mračili se, vyslýchali právě rychtáře Matěje.

„Ani sám všemu dobře nerozumím, nemohu přijití čertovině na kloub,“ vyprávěl široce robustní rychtář. „Chlapík, všemi sádly mazaný, provedl najednou velikou hloupost. Opovážil se s Dorničkou až do domu Pachtova, šel za nijako slepý. Buď je to jeho nová veliká smělost, nebo dobrý osud zatemnil mu smysly!“

„Láska jej vzala k tanci, že neviděl a neslyšel hluchý tetřev!“ vysvětloval záhadu zrzavý Jakub postříhač. „Z lásky se provede nejspíše hloupý kousek.“

„Kdepak u něho láska!“ Rychtář švihl žilou. „Spíše chtěl oblomit srdce Pachtovo! Slečna se vrátila domů hrozně unavena a nemocna. Dvě noci byla na toulkách, to není maličkost!“

„A co ztratila, více nenajde?“ dodal poťouchle pekař Zajíček.

„Před Pachtou padla na kolena, v křečovitém pláči prosila za odpuštění pro sebe i pro svůdce, s kterým prý se zasnoubila,“ pokračoval Mazánek.

„To učinilo bláhové děvče?“ zatrnul purkmistr Volyňský. „Již je pozdě!“

„Slyšel jsem všecko na vlastní uši,“ svědčil rychtář. „Ale Pachta se mi líbil, byl tvrdý jako skála. Poručil správně, aby odvedli děvčátko na lože a Polívku vydal do mých rukou. Zkrotí klacík, nic se nebránil, když jsme jej poutali a vedli městem do vězení. Lidé měli z toho velikou radost a byli by jej utloukli, kdybych ho byl nechránil! Vsadil jsem jej hned do temnice a nohy jsem mu sevřel do klády.“ Rychtář vypjal hrdě prsa.

„Nyní se nám již svodník nevymkne,“ pochvaloval sladovník Hlaváček.

„O jeho posledním velikém hříchu nemůžeme k vůli Pachtovi hovořiti, ale popadneme jej, že se dobýval nočně k vdově Maruši Čapkové,“ upozorňoval opatrný purkmistr. „Litera zákona je jasná, nevykličkuje se!“

„Poznal jsi jej dobře, Matěji, když cukroval u okna v noci s vdovičkou?“ vyzvídal pekař Zajíček.

„Jak bych nepoznal!“ zasupěl rychtář. „Byli jsme na stráži, drželi jsme jej již v rukou!“

„A přece vám, ničema, utekl!“ hněval se Jakub postřihač.

„Zato se nám nyní lovec rozkoše již nevymkne! Vzpomeneme všech jeho hříchů.“ Rychtář kousal zlostně rty a pohrával si hovězí žilou. „Dal mi hodně práce, nežli jsem jej polapil!“ mluvila sebevědomě bdělá věrnost.

„Lehko polapit, když ti sám vběhl do rukou!“ zachechtal se zarudlý řezník Krumholc.

„Ať bylo, jak bylo, již jej máme!“ Rychtář zamnul ruce. „Mimo podařeného výlupka nepravosti také vdova se musí zodpovídat. Pozval jsem ji na radnici, šestipáni mohou jí hned sáhnouti na zub.“

„Vdova Maruše je tady -?“ ptal se rychle purkmistr.

Mazánek kývl hrdě hlavou. „Čeká za dveřmi.“

„Zavolej ji do síně!“

Rychtář vyšel těžkým krokem a v zápětí nato zašustilo hedvábí.

Plaše vešla pěkná paní Maruše, plná růže v rozkvětu, širokých boků. Hned u dveří se klonila hluboce, stín rozpaků měla v tváři.

Páni, oči na stopkách, jasnili tváře, špulili ústa.

Vdova byla jako melounek, hebké pleti, mandlových očí - jaký div, že dovedla rozzpívat mužská srdce! Na první pohled bylo patrno, že se dosud její krev bouří proti odříkání, zápalné jiskry setmělých, rozlitých zřítelnic svědčily, že paní Maruše není odhodlána seděti do smrti na horké vdovské stolici. Ve svých rozpacích byla zvláště roztomilou, oči se jí leskly, krev se hrnula do tváří, rudě je zbarvila.

Zneklidnělí konšelé šuškali mezi sebou, sladovníka Hlaváčka dřímota úplně přešla.

„Paní je zralá višně,“ šeptal řezník Krumholc pekaři Zajíčkovi a chutě si mlaskl. „Její vlasy pod kloboukem září sametem!“

„Opravdu koláč mandlový k nakousnutí, manna sladká!“ Pekař zašilhal očima a polykal sliny.

„Přistup, paní, ke mřížce!“ pobízel vdovu vlídně purkmistr Volyňský. „Povíš nám věrně, co u tebe před několika dny pohledával za noci Jan koželuha Polívky?“

Žhavé oči paní Maruše spočinuly tázavě na tvářích otců města, jako by z nich chtěly vyčísti, jakým dojmem na ně působí. Zašustilo tmavé hedvábí, vdova se houpala v bocích, zvolna se blížila ke mřížce, která dělila konšelskou tribunu od ostatní síně. Stanula, sklopila oči, prsa rychleji se jí zdvihala, zdálo se, že nemůže vypraviti ze sebe slova.

„Nic se neboj, paní, vypravuj nám, jak se sběhla tajemná noční příhoda -,“ dodával jí ducha purkmistr a hleděl vlídně do čertovských očí, které se k němu plaše zdvihly.

„Večer jsem se pomodlila a šla jsem na lože,“ začala nesměle paní.

„Nic od Adama!“ přerušil ji s úsměvem purkmistr. „Kdy k tobě přišel Jan Polívka?“

„Ke mně vůbec nepřišel!“ bránila se vdova a slzy se jí zaleskly v řasách.

„Ale viděli jej v noci u tvého okna!“

„To je možné,“ souhlasila paní Maruše. „Šel kdosi večer kolem našeho stavení, na okno mně zaklepal a já vyhlédla.“

„Proč klepal právě na tvé okno?“

„Což mohu vědět? Silně mě polekal, myslila jsem, že vedle hoří.“

„Co se stalo, když jsi vyhlédla z okna?“

„Jakýsi člověk se mne ptal, jsou-li u šlotýřů vzhůru - a já nevěděla. Spustila jsem okno a šla znova na lože.“

„Více nic se nestalo?“ Purkmistr se potutelně usmíval.

„Nic, zhola nic!“ Buclaté tváře vdově zahořely.

„Ale dveře stavení jsi neměla na řetěz, jak má míti každá počestná vdova!“ zahučel za ní rychtář Matěj Mazánek a kroutil svůj knír.

„Což vím, kdo smetl řetěz, aby mě zmazal na poctivosti?“ odpověděla zajíkavě paní. Ohlédla se a změřila vyčítavě rychtáře.

„Snad nemyslíš, že jsem to já učinil?“ ježil se rychtář.

„Nic takového jsem neřekla, jenom vím, že přišlo právo s hurtem k mé posteli a vyburcovalo celé stavení.“

„Poznala jsi u okna Jana Polívku -?“ tázal se dále purkmistr.

„Nepoznala,“ odpověděla rozhodně vdova, a byla již ve svém živlu.

„Tedy jsi ho k sobě nezvala?“

„Nebe uchovej a zastři!“ Paní Maruše zalomila ruce. „Nikdy jsem se nekoutkovala s druhým pohlavím.“

„Nepřišel snad Polívka již někdy dříve k tobě -?“

„Nikdy!“ Uražená ctnost vztyčila hrdě čelo.

Nezůstala paní dlužna odpovědi na žádnou otázku, dokázala slavně, že je čistá jako lilie.

Rychtář u dveří si zlostně odplivl a bručel do vousů: „Nesmírně hříšná žena, lže více nežli dýše. Potopit ji v koši do Labe, zpívala by jinou, jak se s klacíkem v okně smála.“

Nikdo ho však neslyšel, nikdo se ho neptal po jeho úsudku.

„Nestál snad potutelný synek o tvůj stateček nebo i o tvoje bezhrdlí?“ Purkmistr ctil ženský stud a chtěl Polívkovi hodně zasolit.

„Nevím, vzácní páni!“ vzdychla vdova.

„Všecko se shoduje!“ Purkmistr se otočil k písaři a říkal mu do pera:

„Nezdárný Jan Polívka v noci lákal počestnou vdovu k oknu, aby jí na hrdlo sáhl, řetěz u dveří shodil, aby se zmocnil jejího statečku.“

Písař psal do knihy svědomí, až brk skřípěl, svědectví paní Maruše mělo přitížiti nezdarovi.

„Nemohu něco takového tvrditi,“ řekla zaraženě vdova. Příkrý náhled purkmistrův přece jen ji zarazil.

Volyňský mávl rukou. „Nic se nestarej, rozumíme dobře spádům prolhaného rozmařilce! Klacík šlape po všem svátém z ďábelského vnuknutí!“

„Neznám ho a nemohu říci více, nežli jsem pověděla.“ Paní Maruše jaksi zesmutněla.

„Slouží ti jen ke cti, počestná paní, že sedíš poctivě na vdovské stolici. S Polívkou si promluvíme sami.“

Purkmistr hodil hlavou a rychtář Matěj Mazánek vyrazil ze dveří.

„Povíš, paní, otrlíkovi přímo v oči, že ho neznáš?“ pravil sladce Volyňský. „Dosvědčíš před ním, že nešel za tebou, že s ním nemáš zamilovaných pletek?“

„Přisámbohu, já ho nezvala!“ zvolala zmateně paní Maruše. „Až vyjde můj vdovský čas do roka a do dne, vstoupím zase do poctivého stavu manželského.“

Konšelé se jaksi zlomyslně na sebe podívali a tlustý Zajíček šeptal purkmistrovi: „Nemůže se již vdova dočkati!“

„Za koho půjdeš, paní -?“ ptal se nevinně purkmistr.

Paní Maruše sklopila hlavu, trochu se upejpala a potom zašeptala nesměle s vábným úsměvem: „Za Jiříka Kutlera –“ Přimhouřila dlouhé, černé brvy a v nich se zachvěly drobné jiskry zřítelnic.

„Za starého olejníka, co jezdí světem se soudky po jarmarcích -?“ vyrazil řezník Krumholc. „Hleďme, kam se zahleděl koloděj! Satorej mu zavoněla!“

Konšelé se smáli, a paní horká vlna zalila tvář.

„Budeš míti dobré bydlo se starožitným mužem,“ napravoval zrzavý Jakub výkřik řezníkův. „Nemohla jsi lépe volit!“

„Kutler má dům a plné truhly peněz,“ pochvaloval volbu sladovník Hlaváček.

Bystrozraká žena lehko vystihla, že je všecko vyhráno, nebezpečí zažehnáno. Tíha spadla Maruši s prsou.

Rychtář přiváděl sedraného a umouraného Jana Polívku. Jinoch byl pobledlý, sešel na útěku i ve vězení, ale nesl hlavu dosud vysoko a podivný úsměv poškuboval jeho rty. Stavěl se jako by neviděl kosých pohledů zvadlých a opršalých otců města, nestrhl zraků s pěkné paní Maruše, poklonil se jí hluboce jako dobré známé.

Vdova sebou trhla, otočila se k němu zády, začišel ledový chlad.

Písař četl žalobu, výpovědi vdoviny a Jan zatrnul. Čekal, že jej budou páni soudit pro únos Dorničky - a hle! Nafoukli bublinu, chtějí na něj secpati, že stál o hrdlo a stateček pěkné vdovy! Bylo mu to skoro k smíchu a měl radost, že pomlčeli, jak hloupě vlezl do pasti v domě Pachtově. Mrzelo jej však, že paní Maruše okázale jej přehlížela. Ostatně, nač takový buben, že se v noci zastavil u jejího okna?

„Jak se spravíš z nářku -?“ Purkmistr nastrojil přísně tvář, jeho pohled byl vyzývavý, hlas tvrdý a studený.

Jan se ušklíbl, pokrčil rameny. „Z čeho bych se spravoval? Žaloba je samá lež, od bab stroubená, stařecké klábosení! Paní Maruše může říci, zda jsem jí sahal na hrdlo či na její stateček!“ Potřásl vzdorně hlavou a obrátil se k paní Maruši.

Vdova zůstala však chladnou, ani na něj nepohlédla.

„Chytáš se staré praktiky: Quid fecisti, nega! Co jsi spáchal, zapři! Na nás však nepřijdeš!“ zahřměl purkmistr. „Pověz po dobrém, dokud čas, co jsi pohledával za noci u okna počestné paní Maruše Čapkové?“

„Co jsem pohledával!“ Jan hodil hlavou, „Šel jsem k šlotýřovi a jako dobrý známý vyměnil jsem s paní u okna několik slov.“

„Klepal jsi na okno?“ vykřikl purkmistr.

„Klepal,“ svědčil Jan. „A paní Maruše vyhlédla.“

„Neznám tebe!“ vybuchla náhle paní vášnivě a slzavě, změřila jej pohledem, chladným jako ocel. „Chceš na mne secpati své hříchy!“

Ranou do tváře byla její slova pro Jana. Nechápal hned, že se lstivost ženy hledí vyhnouti úskalí. Proč najednou zatvrdlo srdce krásné vdovy, která se v soukromí rozplývala k němu jako máslo? A jak hleděl na ni udiveně, zachytil prosebný pohled výmluvných očí, němý, dlouhý pohled, žadonící úpěnlivě o slitování. Potom sklonila paní hlavu a štkala do šátečku.

Jan byl rozený rytíř, nedovedl vystoupiti proti ženám, ani zraditi pěkných chvil, které s nimi zažil. Slitoval se i nad mladou vdovou a neřekl ani slova, všecko vzal na sebe, nelekal se hrozeb.

Páni propustili vdovu s omluvami, u mřížky zůstal sám Jan. Za něj se postavil rychtář s žilou a zle černil.

„Proč jsi za noci lezl do stavení paní Maruše?“ začal znova ostře purkmistr.

„Ani mi nenapadlo,“ odpověděl příkře Jan. „Mluvili jsme u okna, najednou se přihnali obecní škaryanti a jímali mě pro nic za nic.“

„Proč jsi strhl řetěz u dveří domku vdovy?“ vedl purkmistr svou dále.

„Já -? Ani jsem se ho nedotkl!“

„Šel jsi vdově po statku a životě?“

„To již docela ne!“

„Zapíráš tedy udatně? Na trápení budeš mluviti jinak!“ pouštěl hrůzu purkmistr.

„Nevím, co říci!“

„Přetvařuješ se, ale plané výmluvy ti nepomohou! Vdova proti tobě svědčila a my ti rozvážeme jazyk!“

Jan se rozohnil nad zvrhlostí a licoměrností soudců, odsekl zlostně: „Bylo by mnohým zle, škrabošky by spadly, kdyby se rozvázal můj jazyk!“

„A komu by bylo zle -?“ Purkmistr vyskočil jako uštknut.

„Třeba mnohému konšelovi, který leze za šenkéřkou do radničního sklípku!“ vyhrkl nerozvážný hoch ve své pýše mládí a krev se mu nahrnula do tváří.

„Stavíš se na paty?“ překřikl jej popuzeně purkmistr. „Draho zaplatíš své kousavé nápady jako všecky hříchy, které jsi spáchal!“

„Nebyli jste v mládí o nic lepší!!“ řekl domýšlivě Jan. „Také jste chodili v noci -“

Nežli se nadál, hovězí žíla rychtářova přejela mu po plecích, až se prohnul a zahekal. Srdce se mu zastavilo.

„Do dusíka v poutech s odpovědníkem!“ poroučel hněvem zarudlý purkmistr.

„Ať vykřehne v kládě se štikami!“ připojil pekař Zajíček.

„Zle odpykáš své ďábelské svody!“ hrozil mu zrzavý Jakub postřihač.

„Pověsíme tě po turecku za žebro!“ Řezník Krumholc zaťal pěsti.

Rychtář smýkl nerozvážným hochem, znova švihla žíla, přiběhli biřici a vlekli Jana do vězení.

Páni se radili, vzkázali koželuhovi u mostu, jak mají naložiti s jeho vzpurným synem? Hluchý Polívka jim odpověděl, aby nepouštěli nezdárníka, dokud se nepolepší. Taková rada ovšem mnoho nepomohla a konšelé se usnesli, že se zeptají u apelace v Praze, jak mají zkrotit bujné mládí. Složili hned dlouhé psaní, vypsali v něm všecky hříchy Janovy, zapečetili spis černým voskem španělským a šli potom do obecní vinárny.

Hrozné chvíle prožíval Jan v dolivce, vězení nejhorším. Nohy měl v kládě a stísněně věšel hlavu. Toužil, vzpomínal a v duchu zasypával otce města nejhoršími jmény.

Ve víru dojmů, myšlenek i pocitů zas a zase vracel se k Dorničce Pachtové, pro kterou uvázl v tenatech. Spílal sobě, že uposlechl rady nezkušené dívčiny a vracel se do Kolína. Také vdova Maruše se ohlásila v jeho vzpomínkách a vězeň byl pevně přesvědčen, že trpí pro ženskou pošetilost, lehkomyslnost a nestálost.

Poseděl Jan celý týden ve vězení, nežli přišla z Prahy odpověď. Byla velmi stručná a konšelům se líbila. Sestoupili šestipáni s purkmistrem v čele do vězení, mluvili Janovi vlídně k duši, napomínali jej otcovsky, aby se obrátil na dobré cesty.

Líbilo se mu, když purkmistr vykládal, že lest ženská nemá míry, že muž ssaje rozkoš se rtů ženy a jed ze srdce. Pekař Zajíček mu dokázal z písma o Dalile, Salome i Juditě, že je žena nevěrná a falešná jako had, se kterým již v ráji navazovala spolky. Zarudlý řezník Krumholc mu radil, aby se vyhnul ženám, které přinášejí pouze smrt. Mnoho krásných průpovídek mu pověděli, div ho netiskli k srdci. Jan byl udiven nadbytkem jejich dobroty.

Potom vystoupil najednou z přítmí kat Samson se svými holomky. Vrhli se dravě na Jana, stiskli jej a za velikého řevu i cloumání natrhli jinochovi obě uši.

Ošklivá, potupná exekuce byla skončena, utekli potměšilí konšelé, odešli katané. Jan ležel na dlažbě, zaléval se krví a u dveří se pochechtával rychtář Matěj Mazánek.

Za soumraku vycházel Jan vrávoravým krokem ze šatlavy. Byl zničen, jeho nitro rozerváno.

Páni jej poznamenali, ocejchovali, aby nemohl ženám na oči.

Dornička Pachtová prožívala v těch dobách hrozné útrapy. Pan otec přinášel z radnice podrobné zprávy o Janovi, v nejčernějších barvách líčil jeho vinu.

Dorna zmalomyslněla, provinilý nach vstřikl jí do tváří, kdykoli slyšela o Janovi. Na štěstí to ušlo pozornosti domácích.

Pominuly u Pachtů krvavé výčitky, zmučená a kající Dorna došla již odpuštění za svou ztřeštěnost, byla opět vzata na milost. Zato v její duši odehrával se veliký boj, v mučivé ztrnulosti a hořké mlze prožívala útrapy bez konce.

Pro ni přišel Jan do vězení, marné byly její prosby a přímluvy. Dotklo se jí ovšem bolestně, když slyšela, že rychtář chytil v noci Jana pod okny vdovy Maruše. Zazlívala svému hochovi velikou pošetilost tím více, že jej včas varovala před chytrou ženou, o které šla nejhorší pověst městem.

V samotě těžké slzy putovaly jí po tvářích, rozpadávaly se vzdušné zámky, bylo jí úzko z myšlenek i zimničních snů. V horké touze vzpomínala často krásných chvil, které ztrávila s Janem na ostrově „Oběšenci“, kde se mu i zaslíbila a prstýnek dala závazkem. Také útěk z města zanechal v její mysli mnohé milé upomínky, připomněla si, jak byl tenkráte hoch milý a vroucí. A přece zničil její naděje? Stal se věrolomným? Lhala jeho ústa?

Přepadla ji nová lítost, duše byla tmavá a těžká v bezmezném utrpení, hoře v ní hlodalo, mráz pálil nejkrásnější květy. Život bez lásky byl jí nocí bez jitra, bez světla, slunce.

Postřehli na ní doma, jak se padne, jak oči zesmutněly, ale neprohlédali tajemství jejího srdce. Posílali ji na návštěvu k tetě a k babičce, ale Dorna nevyšla na krok z domova.

„Stydí se lidem na oči,“ soudila bokatá hospodyně v hovoru s Pachtou. „Dosud se nevzpamatovala ze svého poblouznění!“

„Zapomene časem, naše dobrota ji uzdraví,“ odpovídal s rozmyslem královský rychtář. „Konšelé se již postarají, aby lotřík přišel Dorně s očí. Až se děvče vzpamatuje, najdeme ženicha a zase bude dobře!“

„Lukáš kupcův nezapomíná a vzal by si Dornu i po jejím ztřeštěném kousku,“ pověděla hospodyně, která držela palec bohatému nápadníkovi.

„Kaše se nejí tak horká, jak se uvařila,“ odbýval ji Pachta.

„Teď potřebuje Dorna klidu, počkáme, až dort vychladne,“ dodal po chvíli.

Ušel týden, co Jan seděl ve vězení. Pachta se vrátil kteréhosi dne z radnice a sděloval při obědě s vítěznou tváří:

„Konečně bude mí ti město od prostopášníka pokoj! Jan Polívka byl propuštěn na svobodu s natrženýma ušima. Hříšník se neodváží více lidem na oči, byl poznamenán pro celý život.“ Prázdný úsměv přeletěl jeho tváří.

Dorna zatrnula, krev se jí vehnala do srdce, vytřeštila oči do prázdna. Nežli jí mohli přispěti na pomoc, svezla se ve mdlobách k zemi.

Křísili smrtelně bledou dívku, Pachta přecházel rozčileně komnatou.

„Ještě nezapomněla!“ pravil mrzutě. „Uplyne mnoho vody, nežli pustí zkaženého tuláka z hlavy!“

V.

V koželužně u mostu měli staří manželé Polívkovi radost, že přísný trest napravil Janovi hlavu. Vrátil se z vězení jako vyměněn, bujnost s něho spadla. Hojil natržené uši, opásal se koženou zástěrou a pracoval s otcem i bratrem Petrem, za dva se dřel od rána do noci na tříslovišti.

Koželuh odpustil synovi jeho viny, věřil, že z něho bude jiný člověk. Také máti, zmučena šedivou starostí, okřívala, radostně hleděla na syna, kterého již považovala za ztracena.

Co se dálo v Janově duši, neviděl nikdo. Nešel dlouho lidem na oči pro světskou hanbu, ale v duchu zlořečil konšelům, přisahal pomstu a čekal jenom na vhodnou příležitost, aby si vyhodil z kopejtka. Domov se mu stal peklem, těžko dýchal v těsné kleci. Žízeň po nových dobrodružstvích ozývala se stále mocněji, vybujela nová touha vyssát život do poslední kapky.

Po Dorničce se nesháněl ani dost málo. Cítil hořkost proti ní, že jej zavedla do rukou práva. Také se neobíral v mysli tíživou záhadou, proč se potutelní konšelé nezmínili slovem o únosu Pachtovy dcery? Tušil, že potupný trest nebyl jen za to, co o něm napovídali rychtář a chytrá vdova před právem; byl přesvědčen, že mu páni vzpomněli jaři i ozimu.

Čekal na chvíli, až se zase bude moci vrhnouti do proudu rozkoše, ze všech vášní nejsilnější drala se na povrch. Znova chtěl zkoušeti osud.

„Pojedeš s učedníkem do Radovesic,“ řekl mu vážně kteréhosi dne starý koželuh. „Dovezete tam kůže vladykovi Dobešovskému ze Střížkova!“

Nemohl přijíti otec se svým rozkazem v lepší dobu. Natržené uši se jakž takž zahojily, dlouhé kadeře je ukryly a Jana pálila již doma půda pod nohama. Při zmínce o radovesickém vladykovi vzpomněl hned, co slýchal o slečně Dobešovské. Pověst ji líčila jako bezcitnou krasavici, která zotročí každého, kdo se jí přiblíží. Vypravovaly se podivné historie o její kráse, odvaze, hotovou ďáblici z ní učinily touhy po mužské krvi. Jan ji několikráte viděl, jak projela tryskem po městě na koni v průvodu rytíře Kasalického, vysoká a štíhlá, pravá mužatka. To vše prolétlo mu hlavou a přál si poznati zvláštní mladou ženu, jejíž krása byla vnadidlem. Nové dobrodružství lákalo, snad i zamilovaná komedie se odehraje daleko od města na tvrzi, kde nevěděli o Janových natržených uších.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Don Juan.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.