Mark Twain

Americký kriticko-realistický autor, vlastním jménem Samuel Langhorne Clemens. Narodil se roku 1835 ve Floridě (stát Missouri). Byl jedním ze zakladatelů moderní americké prózy a iniciátorů regionální literatury (local color school) v 19. století. Byl to nejen spisovatel satirických a humoristických románů, povídek, ale i autor pamfletů a novinář.

Již po svém prvním spisovatelském úspěchu se plně zaměřil na dráhu literáta. Ve své tvorbě hojně využíval bohatství lidového jazyka.

Další významnou oblastí jeho literární činnosti byla publicistika; proslul jako novinář v San Francisku a jako autor cestopisů. V 70. letech se stal satirikem americké. Mnohé satirické prózy vyšly až posmrtně koncem 30. nebo i v 60. letech 20. stol. (česky vyšel výbor Dopisy z planety Země.

Poslední roky jeho života ovlivnily osobní tragédie (přišel o ženu i o obě dvě dcery). Mark Twain zemřel ve věku nedožitých pětasedmdesátin v Reddingu (stát Connecticut).

Americký nápadník

Rozmarná historie příbuzných, žijících na obou protilehlých březích Atlantiku, soupeřících o lordský titul a bohaté anglické hrabství, poskytla 1892 americkému humoristovi příležitost, aby sežehl satirou, místy až groteskní, anglický aristokratický snobismus i protější „demokratický“ amerikanismus s jeho kultem peněžního úspěchu.

Berkeley, syn angl. hraběte odpluje do hlavního města Spojených států, aby se zřekl svého dědictví . Berkeley opustí domov proto, že nechce těžit ze svého postavení, nýbrž z vlastní práce. Hodlá žít, jak říká, jako prostý mezi prostými a rovný mezi rovnými. Ale ve vysněné zemi je společná jediná rovnost - bezohledná honba za dolarem, a tak je naivní snílek brzy vyléčen ze svého idealismu. Po trpkých zkušenostech je nakonec rád, když si ho vznešený tatínek odveze i s nevěstou zpět do Anglie, do pohodlného života.

Mark Twain

Americký nápadník

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-50-5

Obsah

PŘEDMLUVA

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

KAPITOLA VI

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA XII

KAPITOLA XIII

KAPITOLA XIV

KAPITOLA XV

KAPITOLA XVI

KAPITOLA XVII

KAPITOLA XVIII

KAPITOLA XIX

KAPITOLA XX

KAPITOLA XXI

KAPITOLA XXII

KAPITOLA XXIII

KAPITOLA XXIV

VYSVĚTLIVKY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

PŘEDMLUVA

Málokterý americký spisovatel si dovedl získat tak široký a tak trvalý okruh čtenářů jako Mark Twain. A není to jen proto, že jeho díla oplývají humorem a jiskřivou satirou, ale hlavně proto, že Twain realisticky zpracovává ve svých povídkách, cestopisných črtách i románech své bohaté životní zkušenosti, podává nám hluboce pravdivý obraz společnosti své doby, a veden svým demokratickým přesvědčením a láskou k prostému člověku, odhaluje a odsuzuje všechno to, co je v této společnosti úpadkové a reakční.

Za svůj dlouhý a bohatý život (1835-1910) poznal Ameriku dokonale se všech stran. Byl svědkem bouřlivého rozvoje kapitalismu ve Spojených státech i jeho přechodu do stadia imperialismu. Na Jihu, kde vyrostl a prožil své mládí, poznal otrokářské zřízení, těžký a strastiplný úděl černého otroka i pokryteckou a lživou morálku bílých pánů. Jako lodivod na řece Mississippi prošel celý Jih a důvěrně se sžil s prostými lidmi, námořníky a farmáři, řemeslníky a přístavními dělníky. Toto namáhavé a zodpovědné zaměstnání nesmírně zostřilo jeho pozorovací schopnost a smysl pro realistické zachycení života, a v tomto prostředí poznával také americký lid, jeho řeč a svérázný humor. Jako novinář, který začíná od píky, poznal všechnu prodejnost, prolhanost a gangsterské methody amerického tisku. Zasáhla ho i „zlatá horečka“ a stal se svědkem toho, jak se desetitisíce lidí zklamalo ve svých nadějích na rychlé zbohatnutí a jak si na jejich bídě a zoufalství vybudovalo kapitál jen několik podvodníků a kšeftařů.

V četných povídkách a črtách, plných humoru a realistického postřehu, zachycuje život amerického člověka, novináře, farmáře, zlatokopa, dělníka, kreslí nám historicky pravdivý obraz amerických poměrů. Postupně si stále víc a více uvědomuje ostré protiklady kapitalistické skutečnosti, nesmírnou bídu a vykořisťování na straně jedné a růst a koncentraci bohatství i hospodářské a politické moci na straně druhé, pokrytecká hesla o demokracii a svobodě a diktaturu dolaru a útlak ve skutečnosti. V mnohých dílech vystupuje jako kritik kapitalistického společenského zřízení, odsuzuje vykořisťování dělníků a farmářů, rasovou diskriminaci, morální zbahnění a bankrot buržoasie, její kořistnictví a honbu za dolarem. Jeho tvorba z této doby neztratila nic ze své aktuálnosti ani dnes.

Léta po občanské válce, kdy vítězná buržoasie Severu uzavřela proti pracujícím reakční spojenectví s porazenými otrokáři, nazýval prodejný tisk „zlatým věkem“. Velebil věčnou „prosperitu“ a „neomezené možnosti“, které se prý otvírají všem občanům USA. Twain vystupuje proti této lži a píše román „Pozlacený věk“ v němž s nemilosrdnou ironií odhaluje špinavé prostředky, jimiž buržoasie hrabe majetky a okrádá lid. Portréty včerejších otrokářů a odporné postavy představitelů amerického obchodního světa podává i v knize „Život na Mississippi“. Charakterisuje je stručně: „Jejich Bohem je dolar; a jak jej lapit - to je jejich náboženství“.

Twain jasně vidí, že existují dvě Ameriky, Amerika boháčů a honců za ziskem a Amerika prostých lidí. Krásně zpracovává toto thema ve svých proslulých dílech „Dobrodružství Toma Sawyera“ a „Dobrodružství Huckleberry Finna“. Dokonale tu kreslí představitele demokratické Ameriky, Hucka a jeho průvodce a přítele, uprchlého černocha Jima. Twain činí hrdinou svého díla černocha v době, kdy americká reakce zostřuje svůj útok proti Černochům a Ku Klux Klan naplno rozvíjí své zločinné řádění.

Plně kritického charakteru nabývá však Twainova tvorba až po roce 1890, kdy se v Americe a v celém světě zostřuje třídní boj a kdy americký imperialismus vztahuje ruku na svobodu jiných národů. Twain poznal na svých cestách koloniální politiku v praxi, odsuzuje ji a v četných svých cestopisných črtách a pamfletech se staví na obranu práv utlačovaných národů. Kapitalistické vykořisťování kolonií znamená pro něho „loupež, pokořování a pomalé, pomalé vraždění bídou a whisky, kterou dodávají běloši“.

Twain se snaží vyburcovat americký lid z pasivity k politice vládnoucích tříd, ukazuje mu, že svým mlčením dává souhlas ke všem zločinům, jež se jeho jménem páchají, snaží se ho informovat o pravé podstatě imperialistické politiky. Twain bojuje proti rasové diskriminaci, ukazuje reakční úlohu amerických misionářů v Číně, zvedá svůj hlas na obranu obětí carské krutovlády po neúspěchu první ruské revoluce z roku 1905, odhaluje morální bahno buržoasní společnosti, která se honí jen za ziskem a plazí se před mocí peněz, odhaluje a odsuzuje imperialistickou politiku USA a zvěrstev amerických generálů na Filipínách, jimž velel generál Arthur MacArthur, otec dřívějšího velitele v Koreji Douglase MacArthura; píše s hořkou ironií: „Zaveďme zvláštní vlajku - ať zůstane naše stará, jen bílé pruhy na ní začerněme a místo hvězd zobrazme lebku a zkřížené hnáty.“

Twain nebyl socialistou. Nevymanil se plně z vlivu měšťácké společnosti a její ideologie. V jeho rozsáhlém díle je mnoho nevyjasněností a rozporů. Neviděl reálnou perspektivu boje proti kapitalismu, ale jako hluboce pravdivý pozorovatel života a umělec patří k těm velikým americkým spisovatelům, kteří svým protestem proti kapitalismu a jeho zločinům byli podle Leninova výroku „posledními mohykány měšťácké demokracie“, obhájci demokratických tradic Ameriky.

Není divu, že Twainovo dílo je dnes ve Spojených státech umlčováno, že je odstraňováno ze škol a knihoven, že jsou vydávány pouze pečlivě pročesané výbory, z nichž je vymýcena každá pokroková myšlenka, že Twain je vydáván za laciného vtipálka a humoristu. Twain však přesto zůstává jedním z nejmilejších autorů amerického lidu, jedním z nejoblíbenějších a nejčtenějších autoru ve všech demokratických zemích, zvláště v Sovětském svazu, jak o tom svědčí statisícové náklady jeho knih.

„Americký nápadník“, napsaný v roce 1892, patří k jeho větším dílům. Při jeho Čtení si musíme uvědomit, kolik dobového koloritu dovedl Twain zachytit, Dnes se nám zdá leckterá scéna přehnaná a groteskní, ale Twain neskresloval skutečnost. Americký život byl takový, jak nám ho podává, často až k neuvěřitelnosti fantastický, zvlášť v oblasti politické, A všude cítíme Twainovu žahavou ironii, jeho záporný postoj k buržoasnímu systému vlády, jeho kritiku měšťákovy touhy zbohatnout a žít v přepychu velkopanským způsobem, kritiku americké „podnikavosti“ a „dělání peněz“. Twain však dovede svým ironickým šlehem zasáhnout i aristokracii, ukázat její plané „mravní snahy“. A nelítostně odhalit kult peněz v americké společnosti, který nakazil i prosté lidi, takže nesoudí člověka podle jeho schopností a práce, ale podle toho, kolik dolarů je schopen urvat. Ukázal celou nelítostnost kapitalistického řádu, jeho zhoubný vliv na myšlení a cítění lidí. I „Americký nápadník“ patří k těm Twainovým dílům, ve kterých se jasně projevuje jeho nesouhlas s kapitalismem, nesouhlas se společenským řádem, který odsazuje poctivé pracovníky k smrti hladem a šarlatánům a kýčařům dává ohlupováním lidu zisk. Jako celé Twainovo dílo patří i tato kniha k tomu kulturnímu dědictví Ameriky, k němuž se hlásí a jež miluje všechno pokrokové lidstvo.

KAPITOLA I

Je nejkrásnější ráno na anglickém venkově. Na pěkném kopci vidíme majestátní budovu, jejíž zdi a věže jsou obrostlé břečťanem: je to zámek Cholmondeley, důstojný pozůstatek a svědek středověké šlechtické nádhery. Je to jedno ze sídel hraběte z Rossmoru, rytíře Podvazkového řádu, rytíře Velkého bathského kříže, komtura řádu sv. Michala a sv. Jiří, atd., atd., atd., atd., atd., který vlastní dvaadvacet tisíc jiter anglické půdy, je majitelem celé farnosti v Londýně s dvěma tisíci nájemních domů a protlouká se v pohodlí životem při ročním důchodu dvou set tisíc liber. Praotcem a zakladatelem tohoto pyšného starého rodu byl sám Vilém Dobyvatel;1 jméno jeho pramáti dějiny nezaznamenaly, neboť jako jirchářova dcera z Falaise^2 představovala jen nahodilé a bezvýznamné milostné dobrodružství.

Tohoto svěžího krásného rána jsou v malé jídelně zámku, kde se podává snídaně, dvě osoby a stydnoucí zbytky jídla. Jedna z těch osob je starý lord, vysoký, vzpřímený, bělovlasý, přísné tváře: muž, jehož každý rys a pohyb svědčí o silné povaze a který nese na statných ramenou svou sedmdesátku tak lehce, jako jiní muži nesou svou padesátku. Druhá osoba je jeho jediný syn a dědic, mladík se zasněnýma očima, který vypadá na šestadvacet let, ale blíží se spíš třicítce. Bodrost, laskavost, poctivost, upřímnost, prostota, skromnost - je zřejmé, že to jsou hlavní rysy jeho povahy; a proto, když ho obléknete do jeho hrůzných přídomků, zdá se vám, jako byste měli před sebou beránka v brnění. Má totiž tato jména a tyto tituly: ctihodný^3 Kirkcudbright Llanover Marjoribanks Sellers viscount^4 Berkeley ze zámku Cholmondeley, Warwickshire^5. (Vyslov: K’kubry Thlanover Maršbenks Sellers vajkaunt Barkly ze zámku Čumly, Workšr.) Stojí u velikého okna a jeho vzezření svědčí o tom, že uctivě a pozorně naslouchá, co mu otec říká, a stejně uctivě nesouhlasí s jeho výroky a závěry. Otec mluví a přechází po pokoji a z toho, co říká, je zřejmé, že jeho nálada se prudce rozžhavuje do letního žáru.

„Máš sice mírnou povahu, Berkeley, ale jsem si jasně vědom toho, že když se jednou rozhodneš pro něco, k čemu tě zavazují tvé představy o cti a spravedlnosti, ani nejpádnější rozumové důvody (prozatím) u tebe nic nezmohou - a stejně ani zesměšňování, přesvědčování, prosby a rozkazy. Podle mne -“

„Otče, kdyby ses na to laskavě díval bez předsudků a nezaujatě, jistě bys uznal, že nedělám nic ukvapeného, že to není nic nepromyšleného a svévolného, co by nebylo podepřeno a ospravedlněno něčím podstatným. Já jsem přece nestvořil toho amerického nápadníka na hraběcí titul Rossmorů; nehledal jsem ho, nenalezl jsem ho a nevnutil jsem ti ho. Nalezl se sám a sám se vetřel do našeho života -“

„A deset let už dělá z mého života očistec svými otravnými dopisy, svým rozvláčným rozumováním a sáhodlouhým nudným dokazováním -“

„- které vůbec nečteš a nedáš se nikdy přimět, aby sis je přečetl. A přece podle zákonů nejprostší slušnosti má nárok na to, aby byl slyšen. Pak by se buď ukázalo, že je pravoplatný dědic hraběcího titulu - v kterémžto případě by bylo jasné, co máme dělat - nebo by se dokázalo, že není - a v tom případě by bylo stejně jasné, co máme dělat. Já jsem si přečetl jeho důkazy, pane. Znám je dobře a prozkoumal jsem je pečlivě a důkladně. Zdá se, že řetěz důkazů je úplný a že v něm nechybí ani jediný důležitý článek. Věřím, že to je pravoplatný hrabě.“

„A já jsem jen bezprávný držitel - bezejmenný chuďas a tulák! Uvažte dobře, co říkáte, pane!“

„Otce, jestliže je on pravoplatný hrabě - a kdyby se to dokázalo - copak bys mu chtěl a mohl upírat jeho tituly a vlastnictví - copak by sis je chtěl ponechat jediný den, jedinou hodinu, jedinou minutu?“

„Mluvíš nesmysly - nesmysly - příšerné pitomosti! Ale teď poslouchej. Učiním ti doznání - jestliže to chceš tak nazvat. Nečetl jsem ty důkazy, protože jsem je nepotřeboval číst - obeznámil jsem se s nimi už za časů otce tohoto nápadníka a svého vlastního otce - před čtyřiceti lety. Předkové tohohle chlapíka o nich uvědomovali mé předky ustavičně už nějakých sto padesát let. Pravda je, že pravoplatný dědic hraběcího titulu skutečně odjel do Ameriky současně s dědicem Fairfaxů nebo přibližně v té době - ale zmizel někde v divokých pustinách ve Virginii^6, oženil se tam a začal plodit divochy, aby byli na skladě nápadníci titulu. Nepsal vůbec domů; předpokládalo se, že je mrtev; jeho mladší bratr se zatím tiše ujal majetku. A najednou ten Američan opravdu umřel a jeho nejstarší zplozenec začal uplatňovat svůj nárok - v dopise, který dosud existuje - a zemřel, ještě nežli jeho strýc, který se ujal majetku, měl čas - nebo možná chuť - odpovědět mu. Nezletilý syn toho nejstaršího zplozence zatím vyrostl - jak vidíš, byla mezitím dlouhá přestávka - a ten teď začal psát ty dopisy a předkládat důkazy. No, dělali to všichni, jeden po druhém, od začátku až po toho nynějšího pitomce. Byli to sami chuďasové; ani jeden z nich nikdy neměl na to, aby se vypravil do Anglie nebo aby se začal soudit. Fairfaxové si vždycky udržovali svůj šlechtický titul, a proto ho nikdy až dodnes neztratili, ačkoli žijí v Marylandu^7. Ale jejich přítel přišel o svůj hraběcí titul z vlastní nedbalosti. Teď vidíš, že v tomto případě vyplývá ze všech skutečností přesně tento závěr: morálně je ten americký tulák pravoplatný hrabě z Rossmoru, ale podle zákona nemá na ten titul o nic větší právo nežli jeho pes. Tak - jsi teď spokojen?“

Chvíli bylo ticho; potom syn pohlédl na erb, vyřezaný v těžké dubové polici nad krbem, a řekl s lítostí v hlase:

„Od té doby, co byly zavedeny heraldické symboly, bylo heslem našeho rodu Suum cuique - každému, co mu patří. Vaše statečné a upřímné doznání, pane, je obrátilo v krutý posměch. Jestliže Simon Lathers -“

„Nech si to odporné jméno pro sebe! Už deset let moří mé oči a trýzní mé uši! Mám už z toho jména tak ztýraný mozek, že i mé kroky se řídí jeho rytmem: Simon Lathers - Simon Lathers - Simon Lathers. A teď, aby se jeho přítomnost v mé duši stala věcná, nesmrtelná, nepomíjivá, rozhodl ses, že - že - k čemu ses vlastně rozhodl?“

„Že pojedu k Simonovi Lathersovi do Ameriky a vyměním si s ním místo.“

„Co? Že mu navrátíš hraběcí titul a odevzdáš mu jej do rukou?“

„To je můj úmysl.“

„A to se chceš vzdát něčeho tak úžasného a nechceš se ani pokusit obhájit to před sněmovnou lordů?“

„A-ano,“ odpověděl váhavě a trochu rozpačitě.

„To je úžasné, to je děsné! Jsem přesvědčen, že ses zbláznil, synu. Počkat - viď, že ses zase spřáhl s tím oslem - s tím radikálem, jestli se ti ten název líbí víc, ačkoliv obě ta slova znamenají totéž - s lordem Tanzym z Tollmachů?“

Syn neodpověděl a starý lord pokračoval:

„Ano, přiznáváš se. Ten panák dělá hanbu svému rodu a své společenské třídě! Považuje všechny dědičné šlechtické tituly za krádež, všechnu vznešenost za falešné pozlátko, všechna aristokratická zřízení za podvod, všechny nerovnosti společenského řádu za uzákoněný zločin a za hanebnost, a uznává za poctivý kus chleba jen ten, který si člověk vydělá vlastní prací - prací, fuj!“ - a starý patricij si rychle setřel pomyslnou pracovní špínu se svých bílých rukou. „Patrně jsi nakonec přijal ty jeho názory,“ dodal posměšně.

Lehké zardění na mladíkových tvářích svědčilo o tom, že ho šíp zasáhl a zranil, ale odpověděl důstojně:

„Ano. Říkám to beze studu - protože se za to nestydím. Teď je alespoň vysvětlen důvod, proč jsem se rozhodl, že se bez odporu vzdám svého dědictví. Chci odejít ze života, který je podle mého názoru nepravý, ze svého falešného postavení, a chci začít žít znovu - správně - chci začít žít jako prostý muž, bez pomoci padělaných podpěr, a chci dosáhnout úspěchu nebo propadnout v té zkoušce jen svou vlastní silou nebo proto, že se mi jí nedostává. Pojedu do Ameriky, kde si jsou všichni lidé rovni a kde mají všichni stejnou příležitost. Budu žít nebo zemru, klesnu na dno nebo vyplavu, vyhraji nebo prohraji jako pouhý prostý muž - docela sám, bez pomoci jediné cetky nebo něčeho, co představuje.“

„Slyšte! Slyšte! “Oba muži se na chvíli podívali navzájem pevně do očí; potom starší řekl zamyšleně: „Úpl-ný ší-le-nec - ší-le-nec!“ Chvíli se odmlčel a pak řekl jako někdo, koho dlouho skličovaly mraky, ale najednou spatřil paprsek sluneční záře: „No, budu mít aspoň jedno zadostučinění - Simon Lathers sem přijede, aby se ujal svého vlastnictví, a já ho utopím v rybníku. Chudák - je v dopisech vždycky takový pokorný, takový ubohý a přeuctivý; sklání se v nejhlubší úctě před naším slavným rodem a vznešeným postavením, tak úzkostlivě se snaží, aby si nás usmířil, tolik prosí, abychom ho uznali jako svého příbuzného, jako někoho, komu proudí v žilách naše posvátná krev! - A přitom je tak chudý a nuzný, chodí jako trhán v děravých botách a ta nevědomá americká luza kolem jím opovrhuje a posmívá se mu, že se tak pošetile a hloupě uchází o hraběcí titul - ach, ten sprostý, bídný, nesnesitelný tulák! A číst ty jeho podlízavé dopisy, nad kterými se člověku zdvíhá žaludek! - Cože?“

To patřilo „skvělému“ lokaji v rudé plyšové livreji se zlatými knoflíky a v kalhotách po kolena, s blýskavou bílou polevou ze sklovité hmoty na hlavě, který stál se sraženými podpatky a s horní polovinou těla nakloněnou dopředu, s malým podnosem v rukou.

„Dopisy, Vaše Lordstvo.“

Jeho lordstvo si je vzalo a lokaj zmizel.

„Mezi jiným také dopis z Ameriky. Od toho tuláka, ovsem. Safra, ale ta změna! Tentokrát to není hnědá obálka s firmou v rohu, kterou štípl někde v obchodě. Ó ne! Docela slušná obálka - s náramně nápadným širokým smutečním okrajem - snad má smutek po své kočce, vždyť byl starý mládenec - s červenou pečetí, velikou jako pětikoruna - a - a - podívejme se! - na pečeti je náš erb! - i s naším heslem! A jeho roztažený rukopis nevědomce a nevzdělance je ten tam! Zřejmě má teď tajemníka - který se umí sebevědomě rozmáchnout perem a libuje si v ozdobném písmu! Ó, zdá se, že to s ním jde k lepšímu - s naším poníženým tulákem se stala velká změna.“

„Prosím vás, pane, přečtěte si to.“

„Ano, tentokrát si to přečtu. Kvůli té kočce.“

14,042 Šestnáctá ulice,

Washington, 2. května.

Vaše Lordstvo,

považuji za svou bolestnou povinnost, abych Vám oznámil, že hlava našeho vznešeného rodu už nežije - vpravdě ctihodný^8, nejvznešenější a nejmocnější Simon Lathers lord Rossmore odešel s tohoto světa („Konečně odešel - to je nevýslovně cenná novina, synu.“) na svém sídle v okolí venkovské samoty Duffyův Koutek ve starobylém státě Arkansas^9 - a s ním jeho bratr, dvojče. Oba byli rozdrceni pněm při stavbě udírny, což bylo zaviněno nedbalostí všech přítomných, která se dá vysvětlit jen přílišnou sebedůvěrou a rozjařeností, vyvolanou nemírným požitím kvasu - („Buď pochválen ten kvas, ale co to jen může být, Berkeley?“) před pěti dny. Nebyl při tom ani jediný potomek našeho starobylého rodu, aby mu zatlačil oči a aby ho pochoval se všemi poctami, jež náleží jeho historickému jménu a vznešenému společenskému postavení. Je dosud u ledu, on i jeho bratr - přátelé uspořádali sbírku a postarali se o to. Použiji však nejbližší příležitosti a dám Vám poslat jeho vznešené ostatky („Nebesa!“), abyste je pochoval s patřičnými slavnostními obřady v rodinné hrobce nebo mausoleu našeho rodu. Já si zatím pověsím v průčelí domu smuteční erb zemřelého. Vy jisté učiníte totéž a zavěsíte si jej v průčelí svých různých sídel.

Musím Vám rovněž připomenout, že po této smutné pohromě stávám se já jako jediný dědic jeho nástupcem a dědím všechny tituly a pocty i veškerou půdu a všechen majetek našeho oplakávaného příbuzného. Proto, ačkoliv je to pro mne bolestná povinnost, musím nutně vbrzku žádat před čestným soudem sněmovny lordů navrácení šlechtických titulů a majetku, jichž teď nezákonně užívá Vaše titulární Lordstvo.

S ujištěním o své nejhlubší úctě a s vřelými bratraneckými pozdravy zůstávám nejuctivějším sluhou Vašeho titulárního Lordstva, hluboce oddaný

Mulberry Sellers hrabě Rossmore.

„Ú-žas-né! Poslyš, Berkeley, tohle je zajímavé. To je vrchol, to je - to je nehorázná, neslýchaná drzost!“ „Zdá se, že tenhleten ti zrovna moc nepodlízá.“

„Kdepak podlízat - ten ani neví, co to slovo znamená. Smuteční erb! Ještě bych snad měl oslavovat památku toho usmrkance, toho tuláka a jeho bratrského dvojníka! Pošle mi jeho ostatky, vida! Ten nebožtík byl blázen, ale tenhle nový je úplný Šílenec. A to jméno! Mulberry^10 Sellers - nezní ti to jako hudba? Simon Lathers - Mulberry Sellers - Mulberry Sellers - Simon Lathers. Vždyť to zní jako rachocení strojů! Simon Lathers, Mulberry Sel - Ty jdeš?“

„Jestli dovolíš, otče.“

Když syn odešel, starý pán ještě chvíli zamyšleně stál. Myslil si:

„Je to hodný syn a zaslouží si, abych ho měl rád. Ať si tedy prosadí svou - stejně by to nebylo nic platné, kdybych se mu stavěl na odpor - bylo by to ještě horší. Mé přesvědčování a domluvy jeho tety nic nezmohly. Uvidíme, co pro nás může udělat Amerika. Uvidíme, co může udělat rovnost a bída s nouzí pro duševní zdraví mladého britského lorda s chorobným mozkem. Chce se vzdát Šlechtického titulu a stát se mužem! Pf!“

KAPITOLA II

Plukovník Mulberry Sellers - několik dní předtím, nežli napsal dopis lordu Rossmorovi - seděl ve své „knihovně“, která byla zároveň jeho „salonem“ a rovněž i „obrazárnou“ a právě tak i „dílnou“. Někdy nazýval tu místnost jedním z těchto jmen, jindy zase jiným, podle příležitosti a okolností. Sestrojoval cosi, co vypadalo jako nějaká křehká mechanická hračka, a práce ho zřejmě velmi zajímala. Byl to už bělovlasý muž, ale jinak mladistvý, čilý, plný života a stejně podnikavý a stále takový snílek jako vždy. Jeho milující stará žena seděla vedle něho, pletla a přemýšlela. Kočka jí spala na klíně. Pokoj byl veliký, světlý a na pohled pohodlný a útulný, ačkoliv nábytek byl nuzný a nebylo ho nadbytek; nebylo tam ani mnoho drahých tretek a ozdobných předmětů. Byly tam však čerstvé květiny a celé prostředí dýchalo něčím nepostižitelným a nepojmenovatelným, co prozrazovalo, že tam bydlí někdo, kdo má dobrý vkus a umí svým dotykem vyvolat příjemný dojem.

Dokonce ani ohavné barvotisky na zdích jaksi neurážely; zdálo se, že tam vlastně patří a že pokoji dodávají půvabu - nebo aspoň určitého kouzla. Kdokoliv by se na některý z nich podíval, nemohl by pravděpodobně odtrhnout oči a musel by se mučit pohledem na něj tak dlouho, až by z toho měl smrt - však znáte takové obrazy. Některé z těch hrůz představovaly krajiny, jiné urážely moře, jiné zase byly zřejmě podobizny a všechny byly vyložené zločiny. Na všech těch podobiznách se dali rozpoznat vynikající mrtví Američané, ale jakýsi opovážlivec je opatřil štítkem, který hlásal, že představují „hrabata z Rossmoru“. Nejnovější z těch barvotisků vyšel z továrny jako Andrew Jackson,11 ale teď se snažil představovat „Simona Latherse lorda Rossmora, nynějšího hraběte“. Na jedné stěně visela laciná stará železniční mapa hrabství Warwickshire. Nad ní byl nový štítek „Panství Rossmore“. Na protější zdi byla jiná mapa, která tvořila nejdůstojnější ozdobu pokoje a jistě nejdřív upoutala zrak cizího návštěvníka, neboť byla obrovská. Kdysi na ní býval jen nápis SIBIŘ; teď však bylo před tím jménem napsáno „BUDOUCÍ“. Na mapě byly ještě další příkrasy červeným inkoustem - mnoho velkoměst s udaným velkým počtem obyvatel bylo roztroušeno po té obrovské zemi v místech, kde dodnes nejsou ani velkoměsta, ani velké shluky obyvatelstva. Jedno z těch velkoměst s udaným počtem obyvatelstva 1,500.000 bylo pojmenováno „Svobodorlovsk“. Bylo tam též jiné s ještě větším počtem obyvatelstva, umístěné přesně v prostředku a označené jako „hlavní město“; bylo pojmenováno „Svobodomilovanovsk“.

„Sídlo“ - jak plukovník svůj dům obvykle nazýval - byl dvoupatrový domek na spadnutí, dosti veliký, kdysi natřený barvou - ale na to už se ani nepamatoval. Stál na odlehlém, řídce obydleném okraji Washingtonu a kdysi to bývala čísi venkovská vila. Kolem byl zanedbaný dvorek s laťkovým plotem, který místy potřeboval vyspravení, a s vrátky, která se nechtěla otvírat. U dveří bylo několik skromných plechových tabulek. Na hlavní z nich byl nápis „Plukovník Mulberry Sellers, právní obhájce a poradce“. Z jiných se Člověk poučil, že plukovník je též hypnotisér, že umí zhmotňovat duchy, léčit duševní poruchy a tak dále. Byl to totiž člověk, který si vždycky uměl nalézt nějaké zaměstnání.

Bělovlasý černoch v brýlích a potrhaných bílých nitěných rukavicích vstoupil do pokoje, udělal obřadnou poklonu a ohlásil:

„Pan Washington Hawkins, pane.“

„U všech všudy! Uveď ho dál, Danieli, uveď ho dál.“

Plukovník a jeho žena byli ve chvíli na nohou a v příští chvíli radostně cloumali rukama statnému, trochu rozpačitému muži, z jehož celkového zevnějšku by se bylo dalo soudit, že mu je padesát let, ale podle jeho vlasů by bylo možno přísahat, že je stoletý.

„Tak vida, tak vida, Washingtone, kamaráde, to jsem opravdu rád, že tě zase vidím. Posaď se, posaď, a udělej si pohodlí jako doma. Tak - no, vypadáš docela přirozeně. Trochu jsi zestárnul, jen drobánek, ale viď, že bys ho všude hned poznala, Polly?“

„Ó ano, Berry, je docela takový, jak by byl vypadal jeho tatínek, kdyby byl na živu. Jejej, jejej, ale odkudpak jste se tady vzal? Počkejte, jak je to už dlouho, co -“

„Řek’ bych, že to už je nejmíň patnáct let, paní Sellersová.“

„Vida, vida, jak ten čas utíká. Jo, jo, a co se všecko od té doby změnilo -“

Hlas jí náhle selhal, rty se jí chvěly a muži uctivě čekali, až se ovládne a bude moci mluvit dál; po krátkém zápasu se však odvrátila, zdvihla si lem sukně k očím a tiše zmizela.

„Připomněls jí děti, chudince - jo, jo, všecky jsou mrtvé, až na tu nejmladší. Ale zanechme starostí, teď na to není kdy - radujme se a veselme se, dokud se můžeme veselit - to je mé heslo. Prospívá to zdraví, vždycky to prospívá zdraví, Washingtone - vím to ze zkušenosti, a viděl jsem už hezký kus světa. Ale kde ses schovával celá ta léta, pověz? A přišel jsi odtamtud, nebo odkud jsi vlastně přišel?“

„Myslím, že bys to jakživ neuhádl, plukovníku. Z kraje Cherokee.“12

„Dej pokoj!“

„Na mou duši!“

„To nemyslíš vážně. Opravdu jsi tam žil?“

„No ano, jestli se to tak může nazvat. Ale je to trochu silný výraz, když se člověk živí zajíci, vařenými fazolemi a lívanci z bukvicové mouky, splasklými nadějemi a všelijakými odrůdami bídy s nouzí.“

„Luiza je tam?“

„Ano, s dětmi.“

„Tys je tam nechal?“

„Ano, neměl jsem na to, abych je vzal s sebou.“

„Aha; musel jsi přijet - abys uplatňoval své nároky proti vládě. Ale buď bez starosti - já se o to postarám.“

„Já jsem nepřijel uplatňovat nároky proti vládě.“

„Ne? Žádáš o místo poštmistra? To je v pořádku. Jen to přenech mně, já ti to zařídím.“

„Ale já nechci místo poštmistra - jsi úplně vedle.“

„No tak, proboha, Washingtone, ven s tím, řekni mi, co vlastně je. Proč s tím děláš takové tajnosti? Copak mi nedůvěřuješ? Vždyť jsme přece staří přátelé. Nevěříš, že bych uměl zachovat ta - -“

„Ale to není žádné tajemství - nepustíš mě vůbec k slovu, abych -“

„Podívej se, kamaráde, já přece znám lidi. A vím, že když někdo přijede do Washingtonu, i kdyby přijel z nebe, natož z kraje Cherokee, je to vždycky proto, že něco chce. A vím, že to zpravidla nedostane. Že tady zůstane a bude se ucházet o něco jiného, a zase to nedostane. A pochodí vždycky stejně, při všech dalších pokusech. Bude se pokoušet dál a dál, až se octne na dně, a utratí poslední vindru a stydí se pak vrátit se domů, i když to je třeba kraj Cherokee. Nakonec se utrápí k smrti a přátelé uspořádají sbírku, aby ho mohli pochovat. Počkej - nepřerušuj mě, já vím, co mluvím. Copak jsem neměl štěstí a úspěch na Dalekém Západě? Ty to víš. Byl jsem tam první občan, všichni si mne vážili, byl jsem skoro jakýsi samovládce - skutečný samovládce, Washingtone. No, a najednou si vzpomněli, abych šel jako velvyslanec k anglickému dvoru. Guvernér a všichni na mne naléhali, víš, a tak jsem nakonec svolil - nemohl jsem se z toho vyvléknout, musel jsem jít, a tak jsem šel. Zmeškal jsem to o jediný den, Washingtone. Jen si pomysli - jaké maličkosti mohou převrátit dějiny - ano, kamaráde, to místo už bylo obsazené. Tak vidíš. Uvolil jsem se, že bych se spokojil s vyslanectvím v Paříži. President velmi litoval a tak dále, ale to místo neobsazoval Západ, víš, a tak byl zase konec. Nedalo se nic dělat a tak jsem musel trochu slevit. Všichni se dožijeme toho dne, kdy to musíme udělat, Washingtone, a nemůže nám to uškodit, když to vezmeme kolem a kolem - musel jsem trochu slevit. Nabídli mi Cařihrad a já jsem to přijal. Jen považ, Washingtone - věř, že to je pravda - ani ne za měsíc jsem žádal do Číny. Příští měsíc jsem už prosil o Japonsko. A za rok jsem už klesl tak hluboko, že jsem s pláčem a úzkostí žebral o nejpodřadnější místo ve státní službě - třeba o místo skladníka, který opatruje křesadla ve sklepech ministerstva války.“

„Který opatruje křesadla?“

„Ano. Ten úřad byl zřízen v minulém století za revoluce.13 Křesadla do pušek pro vojenské posádky byla dodávána z hlavního města. Dělá se to doposud. Pušky s křesadly sice už vymizely a pevnosti jsou v rozvalinách, ale to vládní nařízení ještě nebylo zrušeno. Patrně se na ně zapomnělo, víš - a tak ty bývalé pevnosti, jako třeba Ticonderoga^14 a jiné, pořád dostávají ročně po půl druhém gallonu^15 křesadel do pušek.“

Washington chvíli mlčel, pak řekl zamyšleně:

„To je opravdu divné - začít s nárokem na místo velvyslance v Anglii s příjmem dvacet tisíc ročně, a nedostat ani místo opatrovníka křesadel s platem -“

„Tři dolary týdně. Takový je život, Washingtone - je to jen stručný přehled lidských ctižádostí a zápasů a jejich výsledků. Člověk si dělá nároky na palác a nakonec se utopí v kanále.“

Chvíli oba přemítavě mlčeli. Pak řekl Washington vážným a soustrastným hlasem:

„A tak jsi přišel sem, proti své vůli, jen abys učinil zadost své vlastenecké povinnosti a abys vyhověl sobeckému přání veřejnosti, a nedostals za to vůbec nic.“

„Nic?“ Plukovník musel vstát, aby měl dost místa, aby se mohl rozpřáhnout a vyjádřit tak svůj úžas. „Nic, Washingtone? Ptám se tě: copak to není nic, když je člověk stálým členem, a to jediným stálým členem diplomatického sboru, pověřeného u největší světové velmoci - tomuhle říkáš nic?“

Teď zase bylo na Washingtonovi, aby žasl. Úplně oněměl; ale jeho údivem vyvalené oči a uctivý výraz v jeho tváři byly výmluvnější, než by byla mohla být jakákoliv slova. To hojivě účinkovalo na plukovníkovu raněnou duši. Posadil se zase s potěšením a uspokojením. Naklonil se kupředu a řekl důrazně:

„Nakonec se mi dostalo jediné spravedlivé odměny, která náleží muži, jenž proslul na věčné časy zkušenostmi, jakým se nevyrovná nic ve světových dějinách. Muži, který byl navždy a abych tak řekl diplomaticky posvěcen poutem, jímž byl na svou žádost dočasně spojen s každičkým diplomatickým místem v seznamu naší vlády, od mimořádného a zplnomocněného vyslance u anglického královského dvora až po místo nejposlednějšího konsula na skalnatém ostrůvku v Sundské^16 úžině, kde není nic než guano^17 - s platem vypláceným v guanu - na ostrůvku, který zmizel při sopečném výbuchu den předtím, nežli se dostali až k mému jménu v seznamu žadatelů. Dostalo se mi zajisté vznešeného místa, které dostatečně odpovídá mým jedinečným a pamětihodným zkušenostem. Na všeobecné přání veškerého občanstva a aby se vyhovělo hlasu lidu, který je tak mocný, že před ním musí ustoupit zákony i zákonodárci, byl jsem jmenován stálým členem diplomatického sboru, zastupujícího všechny nejrozmanitější vlády a civilisované země celé zeměkoule u republikánského dvora Spojených států amerických. A přivedli mě domů v pochodňovém průvodu.“

„To je báječné, plukovníku, prostě báječné!“

„Je to nejvznešenější úřední postavení na celém světě.“

„To bych řekl - a také nevlivnější.“

„To je to pravé slovo. Jen si pomysli: zamračím se a je z toho válka; usměji se - a válčící národy složí zbraně.“

„To je strašné. Myslím totiž - ta odpovědnost!“

„To nic není. Odpovědnost mě nijak nezatěžuje; jsem na ni zvyklý, vždycky jsem byl na ni zvyklý.“

„A ta práce - ta práce! Musíš se zúčastnit všech schůzí?“

„Kdo - já? Copak se musí ruský car zúčastnit zasedání všech svých gubernátorů? Sedí doma a vyslovuje svá přání.“

Washington chvíli mlčel a pak si zhluboka vzdychl.

„A já jsem byl ještě před hodinou tak pyšný! Teď mi připadá mé povýšení tak nepatrné a bezcenné! Plukovníku, povím ti, proč jsem přijel do Washingtonu. Byl jsem zvolen do kongresu^18 za kraj Cherokee!“

Plukovník vyskočil se židle a propukl v nesmírné nadšení.

„Podej mi ruku, kamaráde - tohle je úžasná novinka! Blahopřeji ti z celého srdce. Má proroctví se vyplnila. Vždycky jsem říkal, že to v tobě je. Vždycky jsem říkal, že jsi zrozen pro nejvyšší vyznamenání a že ho dosáhneš. Jen se zeptej mé ženy, jestli jsem to vždycky netvrdil.“

Washington byl oslněn tímto neočekávaným a okázalým projevem.

„No, plukovníku, na tom přece není nic zvláštního. Vždyť to je jen úzký, pustý, neobydlený proužek písčiny porostlé travou, ztracený v odlehlých končinách obrovské pevniny - vždyť to je, jako bych byl poslancem za kulečníkový stůl - a ještě k tomu vyřazený.“

„Ale, ale, to je ohromné, to je přece úžasné vyznamenání! To znamená, že budeš mít obrovský vliv!“

„Dej pokoj, plukovníku, vždyť ani nemohu v kongresu hlasovat.“

„To nevadí. Stejně tam můžeš řečnit.“

„Ne, nemohu. Máme tam jen dvěstě obyvatelů -“

„To je v pořádku, to je v pořádku -“

„A neměli vůbec právo mě zvolit; vždyť netvoříme ani správní jednotku, nebyli jsme ustaveni zákonem a vláda vlastně o nás úředně vůbec nic neví.“

„S tím si nedělej starosti, já to zařídím. Ihned se postarám, aby byl vydán zákon, kterým byste byli ustaveni jako správní jednotka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Americký nápadník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.