Stacia Kane v nakladatelství

FANTOM Print

DOWNSIDE

Smrtící duchové

Oči mrtvých

Město duchů *

* Připravujeme

Copyright © 2010 by Stacey Fackler

Translation © Leona Malčíková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-703-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-704-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Stephenovi a Caitlin

Kapitola první

„Trestem za povolání mrtvých zpět na zemi je smrt; jestliže vyvolaný duch nezabije toho, kdo ho vyvolal, budiž zajištěn vůlí Církve.“

Kniha Pravdy, Zákony, odstavec 3

Duchové byli pod zemí silnější; žádná čarodějka nešla do podzemí ochotně, rozhodně ne bez nařízení Církve nebo přání zemřít. Chess se týkalo do jisté míry obojí, ale ani tak nevypadaly dveře za hubeným mužem lákavě. Dveře a schody. Dolů do suterénu, dolů pod zem.

Chess nemrazilo tolik ze vzezření toho vyzáblého muže se zamračeným obličejem ani z bizarní energie ve špinavé chatrči. Něco jí říkalo, že tohle neskončí dobře.

Ale to končilo máloco.

Mohla ty darebáky sebrat prostě za to, že měli suterén. Církev vydala výnos, že je to nelegální, a Církev bylo nutno uposlechnout. Jenže Chess potřebovala víc než to… měsíc vyšetřování si žádal uspokojivější řešení… a tak raději nasadila to, co doufala, že je úsměv se správnou dávkou nervozity, a podala hubenému muži obrázek, který přinesla s sebou. Dávala si pozor, aby se nedotkla jeho špinavých prstů.

Byl to obrázek Garyho Andersona, kolegy Odhalovače, ale to hubený muž nevěděl. Chess v to alespoň doufala.

„Můj bratr,“ řekla mu. Bylo by lepší, kdyby se jí podařilo ze sebe vymáčknout slzu, ale Nervíky, které si vzala, to neumožnily. Bylo dost obtížné cítit aspoň nějaké emoce, když byla sjetá, natož takové emoce, které by ji rozplakaly. Sakra, ale to byl taky jeden z důvodů, proč ty věci brala, ne?

Hubený muž s námahou zaostřil uslzené oči na fotku a přikývl.

„Jo, vidím, že je ti podobnej,“ zahuhlal a dírou v zeleném vytahaném svetru se poškrábal na kostnatém hrudníku. Popostrčil hrnek dopředu a málem s ním do Chess vrazil. „Napiješ se, ne?“

„Díky, ale…“

„Ne, ne, slečinko. Napiješ se, nebo nepůjdeš dolů, jasný? Všichni se musí napít.“ Roztáhl popraskané rty do čehosi podobného úsměvu… jako by se mu po obličeji plazil tlustý červ, který odhalil polámané zašedlé zuby. „Všichni se musí napít, jinak ta energie nefunguje.“

Zatraceně. Kdo ví, co v tom hnusném hrnku je. I kdyby „čaj“ byl neškodný… o čemž pochybovala… hrnek vypadal, že jej naposledy umyli před Týdnem sužování. Málem viděla bakterie plazit se po okraji.

Za tuhle práci by měla dostat prémie navíc, připomněla si, a vytrhla mu hrnek ze suché hubené ruky.

Zadíval se jí do očí. Snesla to, naklonila hrnek a nalila si jeho obsah do krku.

Na vteřinu se s ní všechno zatočilo a zapotácela se jako po jízdě v zábavním parku. Odvar chutnal po hořkých bylinách a lepidle, mořské vodě a splašcích. Byla to nejohavnější věc, co kdy vzala do pusy, a to je co říct.

Udržela to v žaludku jen silou vůle a byla odměněna dalším potrhlým úsměvem. V tom úsměvu se něco skrývalo, ale neměla čas nad tím hloubat.

Chytil ji za rukáv a popostrčil k ústí ztemnělého schodiště. S dupáním se vydala po dřevěných prknech dolů do vlhké jeskyně.

Ostatní už tam byli, seděli v kruhu pod planoucími pochodněmi kolem poškrábaného dřevěného stolu. Na jednom konci stolu ležel nařasený modrý hedvábný šál se skvrnami od vína nebo krve… nebo možná něčí žaludek prohrál souboj s tím čajem.

Neměla čas o tom přemýšlet, ani kdyby chtěla. Místo toho došla ke stolu k židli s rovným dřevěným opěradlem, kterou jí někdo přistrčil.

„Někdo“ byla pět stop vysoká parodie na lidskou postavu neurčitého pohlaví, oblečená v přepásaném pytli na odpadky a s nabíleným obličejem. Korálkovité oči bez zorniček měla orámované černě a suchý šepotavý hlas připomínal zvuk nože řezajícího lepenku.

„Sedni si, slečinko,“ zašeptalo to. „Sedni si, a paní čarodějka přijde.“

„Paní čarodějka“ byla madam Lupita, dříve známá jako Irene Loweová. Jakmile bude Chess mít potřebné důkazy v podobě osobního svědectví a toho, co dokáže zaznamenat minirekordér, který měla schovaný v podprsence, bude mít madam schůzku s gilotinou. Církev nijak neodpouštěla ilegální vyvolávání duchů nebo seance, ani ty zfalšované, jaké podle šeptandy prováděla madam Lupita.

Šeptanda, zatraceně. Bylo jasné, co se tu stane, a bylo to ještě jasnější, když se otevřely černé dveře naproti Chess a do místnosti vešla obrovská žena.

Měla bílý obličej a černě orámované oči jako nápadnou parodii na líčení starších Církve. Ovšem tam končila veškerá podobnost. Madam Lupita měla na sobě lesklý stříbřitý kaftan, na kterém měla nakreslené různé runy a magické symboly. Visely z něj malé kousky železa, příliš malé, než aby mohly poskytnout skutečnou ochranu. Chess předpokládala, že tam jsou pro efekt, stejně jako náhrdelník ze železa a jantaru, co měla kolem tlustého krku, nebo stříbřitý turban na hlavě.

Ať už to měla kvůli čemukoli, Lupitin vzhled byl takový, jaký lidé kolem stolu očekávali. Chess spíše vycítila, než uslyšela spokojený povzdech a víru, že když přišli sem, tak udělali dobře. Pro ty, kdo si nemohli dovolit zaplatit církevnímu Spojovači, aby se mohli střetnout se svými milovanými mrtvými, se takové amatérské seance zdály být odpovědí na modlitby, které bylo zakázáno pronášet.

Jenže byly nelegální, a proto se ocitla Chess tady. Pomoc Černé brigádě v případu madam Lupity znamenala peníze navíc.

Zlé na tom bylo, že to všechno byl podvod. Kdyby Lupita a jí podobní byli natolik mocní, aby dokázali vyvolávat duchy, Církev by je objevila při testech, kterými prochází každé dítě ve čtrnácti letech, vycvičila by je a najala. Mnozí měli trošku moci, tolik, aby dovedli vyslat do vzduchu chvění a ošálit klienty, kteří většinou neměli tušení, jak vypadá skutečná moc a skutečná magie.

Chess to věděla. Znala ten pocit… a milovala ten pocit… téměř stejně jako chladivý, příjemný klid tabletek, mlžnatý polibek Snového kouře nebo palčivé jiskření, když si tu a tam dala lajnu. To všechno znala a milovala, protože cokoli, co ji odvedlo od reality, bylo požehnáním ve světě, kde požehnání bylo proti zákonu.

Její drogy byly samozřejmě také nelegální. Ale to ji stejně nezastavilo, jako to nezastavilo jejího dealera Ranaře a jejího kdovíco Lexe od jejich prodeje. Prostě to znamenalo, že jste museli být opatrnější.

Když je řeč o opatrnosti… madam Lupita se usadila u stolu a tleskla. Za Chess něco cinklo. Neotočila se, ale slyšela to… měkká křídla pleskající ve vzduchu. Médium. Madam Lupita věděla, jak to zahrát.

„Všichni se drží za ruce,“ nařídila hlubokým zvučným hlasem. „Žádné zmatky, ano… všichni se drží za ruce, nebo nepřijdou.“

Nalevo od Chess seděl strašlivě hubený mladík. Prsty se mu potily a obličej měl mokrý od slz, když zíral na obrázek na stole před sebou. Chess neviděla, kdo na něm je.

Napravo od ní seděla ženská polovina páru středního věku oblečená v levných šatech z falešného hedvábí. Ruka v Chessině dlani se jí třásla.

Lupita se natáhla přes stůl a sebrala obrázek ležící před ženou. „Jak se to děvče jmenuje?“

„A-Annabeth. Annabeth Whitmanová.“

Lupita sklonila hlavu. Ostatní udělali totéž, včetně Chess, která využila příležitosti zpod řas se rozhlédnout po místnosti.

Médium se posadilo na bidýlko za Lupitiným levým ramenem. Byla to vrána, černé peří se jí ve světle ohně lesklo. Napravo od Chess u zdi na ni prázdně zíraly řady lebek. Většina původně patřila malým zvířatům, kočkám, krysám a občas psovi. Nalevo byla na zdi nástěnná malba… duchové smutně natahující k nebi dlouhé paže s příšernými pavoukovitými prsty.

Chess se na čele perlil pot a stékal jí kolem ucha. Bylo tu před pár minutami tak horko? Nikdo jiný se zřejmě nepotil, tak proč ona?

Samozřejmě nikdo jiný na sobě neměl rolák s dlouhými rukávy, přestože venku bylo dost chladno. Chess neměla na vybranou… každý kousíček paží a hrudi měla zdobený tetováním, které ji označovalo jako zaměstnance Církve. Ty magické symboly také koncentrovaly její moc, varovaly ji a chránily. Teď ji svěděly, ale jestli to bylo z horka, nervozity nebo z rozechvělé atmosféry, to Chess nevěděla. Nebylo to nic vážného. Měla pravdu. Madam Lupita neměla rozhodně takovou moc, která je potřeba k vyvolání ducha.

Také bylo dobře, že se ani neobtěžovala označit své „hosty“ ochrannými značkami nebo kruhem ze soli na podlaze, nebo čímkoli z toho, co se zaměstnanci Církve učili v prvním roce výcviku.

Chess zvažovala, co asi uvidí. Nejspíš hologramy; jejich technologie byla tak rozvinutá, že se stěží dal rozeznat rozdíl mezi skutečným a falešným duchem, zejména pokud jste neměli v tomto směru žádné schopnosti. Pokud si Lupita tímhle způsobem vydělávala pravidelně, tak si nejspíš mohla dovolit ty nejlepší.

Nebo to mohly být nějaké staromódní triky, jaké používali šarlatáni před Týdnem sužování. Slabé osvětlení, nechutný a záhadný čaj, který byl nejspíš mírně halucinogenní, sugesce. Zrcadla, třpytivé látky a zoufalá touha zákazníka uvěřit se postaraly o zbytek.

Alespoň to bylo bezpečné. Skutečný duch… skutečný duch by vyvolal noční můry. Skutečný duch, který se vymkl kontrole Církve, si nepopovídá s maminkou nebo milovaným přítelem. Skutečný duch udělá jednu jedinou věc, na kterou myslí… zabíjí. Ukradne energii každému, ke komu se přiblíží, využije jeho životní sílu na to, aby získal větší moc. Je to parazit, který žije z krve svých obětí.

Nikdo z lidí v místnosti neměl zatraceně tušení, co znamená čelit skutečnému duchovi. Naštěstí to ani nezjistí. Jakmile Lupita spustí svůj tyjátr, budou ji moci zavřít, a ostatní ducha uvidí nanejvýš na té ohavné nástěnné malbě.

Oranžové světlo vystřídal stříbřitý záblesk. Chess vzhlédla spolu s ostatními a nervózně tlukoucí srdce ještě nabralo na rychlosti. Madam Lupita držela nůž nad svým obnaženým předloktím. Krvavá magie. No, to nebylo dobré. Krvavá magie bez kruhu a beze slov ochrany. Lupita možná nemá moc, ale tohle je…

Nůž klesl dolů. Lupitina krev jí zalila tetování… bylo podobné Chessinu, jenže nebylo legální, což je další zločin, který si může přidat na seznam, jako by potřebovala ještě nějaký… a vsákla se do hedvábné šály.

„Kadira tam, Annabeth Whitmanová,“ zarecitovala madam Lupita. „Kadira tam.“

Na stůl před Chess dopadla kapka potu. Dech jí chrčel v krku. Zatraceně, cítila se špatně. Slabá. Odhalená, jako by všechny její psychické štíty padly a její moc toužila uniknout.

Uniknout… jak Lupita pracovala se svou slabou mocí, napájela se ze všech okolo. Chess to cítila, jako by byla baterie, která se vybíjí. V tu chvíli jako by teplota v místnosti klesla o dvacet stupňů a Chess věděla, že něco je moc, moc špatně.

Ne, Lupita neměla tu moc vyvolat ducha. Ale Chess ano, a Lupita jí tu moc brala. Ta žena nějak sáhla do ní, skrz ni, vysávala Chessinu sílu a soustředila ji… zamířila ji na své kouzlo, zatraceně…

Chess bojovala, nabírala co nejvíc energie do svých štítů, ale cítila se jako dítě, které se přetahuje lanem s obrem. Nedokázala myslet, energie jí unikala a nemohla… nemohla to zadržet… žaludek se jí svíjel a oční víčka klesala.

Vrána zapleskala křídly a asi minutu tančila na bidýlku. Pak vzlétla. Obletěla místnost, rychleji a rychleji. Chess mrazilo a kůže ji píchala, tetování křičela varování, jež ústa nedokázala zformulovat…

Lupitino recitování přešlo v křik. Přes kalnou mlhu Chess uviděla, jak se žena zvedá ze židle a vyděšeně třeští černě orámované oči. Zírá… zírá na bledý opar, který v rohu nabíral podobu.

Podobu Annabeth Whitmanové.

Chess zaskřípala zuby tak, až si myslela, že je rozdrtí. Vytrhla ruku z dlaně Annabethiny matky. Mikrorekordér měl poplašné tlačítko pro případ, že by její kolegové z Církve ještě nebyli na cestě. Musela se odsud dostat, potřebovala pomoc. Ať už je jí cokoli, tohle je příliš špatné, je toho na ni moc, nemohla doufat, že porazí ducha, a pokud to někdo neudělá brzy, Annabeth zabije každého člověka v této místnosti.

Našla tlačítko a stiskla ho. A tiskla ho stále, zatímco bledý sloupec narůstal a objevila se hlava. Bílé pramínky vytvořily paže. Přízrak byl s každým úderem Chessina srdce plného paniky hmotnější a propracovanější. Už přestala počítat duchy, které viděla, ale strach ji nikdy neopustil ani se nezmenšil. Duch… takový jako tenhle, uvolněný z podzemního vězení, zbavený církevních bezpečnostních opatření a protokolů… byl jako nabitá zbraň, jako meč v rukou šílence.

A Chess i všichni v téhle planoucí jámě pekelné budou první, kdo ucítí vztek té zbraně.

Ostatní zřejmě nechápali, že je něco špatně. Paní Whitmanová stála a prosebně natahovala ruce. „Annabeth… holčičko… chybíš nám, chtěli jsme…“

Annabeth už měla dotvořené rysy, průsvitné, ale dokonalé. Bylo to krásné děvče. Dlouhé světlé vlasy jí sahaly po ramena a matný obrys těla pod šaty byl drobný s pěknými křivkami.

Vytřeštila oči. Chess zadržela dech na jeden doufající úder srdce. Vždycky nebyli zlí, vždycky ne. Jen devadesát devět procent z nich… je tu šance, že by Annabeth… není tu šance. Nevinné oči se přimhouřily, dokonalé rty se roztáhly v úšklebku. Chess měla stěží čas otevřít ústa, než Annabeth popadla ze stolu zakrvácený nůž.

Chess měla v tašce bylinky a hřbitovní hlínu. Nemohla provést plný rituál, a byla přesvědčená, že by na něj neměla dost moci, ani kdyby si přinesla úplné vybavení, ale mohla Annabeth zarazit a zabránit jí, aby někomu ublížila.

Prsty jí ještě fungovaly. Zatáhla za jezdec zipu a rozepnula jej. S pohledem upřeným na Annabeth sáhla do tašky a šátrala pod krabičkou s tabletkami, kompasem, papírovými kapesníčky, penězi, vlhkými ubrousky a vším tím svinčíkem, aby nahmatala na dně tašky potřebné věci.

Madam Lupita zaječela a pokusila se utéct, ale zastavila ji její váha a smysl pro drama. O něco zakopla… podle Chess nejspíš o záhyby těch směšných šatů… a se zaduněním upadla.

Pot stékal Chess do očí. V žaludku jí kysele bublalo a stoupalo jí to až do krku. Zatraceně, pozvrací se, měla pocit, jako by jí někdo vrazil do břicha nůž a otáčel s ním. To nebylo normální. Z magie, zejména ne ze své, by se takhle cítit neměla, byla… co bylo v tom čaji? Co bylo sakra v tom čaji?

Mrňavý asistent se v rohu zachechtal. „Je ti mizerně, církevní čarodějko? Je to zlé?“

Ale ne. Věděli, kdo je… věděli, co dělá. Věděli to už ve chvíli, kdy vešla do dveří.

Annabeth se vrhla k matce. Chess po ní hodila hrst ločidla a hřbitovní hlíny a snažila se k tomu přidat trochu moci, když nutila slova vyjít ze ztuhlého hrdla: „Annabeth Whitmanová, nařizuji ti, abys byla v klidu. Mocí země, která tě poutá, ti to nařizuji.“

Annabeth zakolísala, ale šla dál. Nemá dost moci. Zatraceně!

Hlasité bouchnutí a dupání kroků na schodišti. Posily, díky technologii, která je sem přivedla, že dorazily.

Chess se otočila od Annabeth. Ostatní se o ni postarají. Místo toho se Chess vrhla na postavu v pytli na odpadky a snažila se zaostřit oči. Rukojeť nože v ruce jí připadala chladná a spolehlivá, lepší než cokoli jiného.

Zblízka si Chess uvědomila, že se pod vším make-upem skrývá žena. Popadla do ruky pramen jejích vlasů a přidržela jí nůž u krku. „Co bylo v tom čaji?“

Žena se zahihňala. Chess udeřil do nosu kyselý stříbřitý pach potu smíšeného s drogami. Přesně tohle potřebovala. Zatracená feťačka Svěráku drží její život ve špinavých rukou.

„Co bylo v tom zatraceném čaji? Nechceš umřít hned teď, ty…“

„Ty mě nezabiješ, církevní čarodějko. Ty na to nemáš.“

Chess ještě víc pozvedla nůž, až se zabořil ženě do krku, a soustředila se. Už zabila. Nechtěla to a nelíbilo se jí to, ale už zabila. A taky znala lidi, kteří to zvládali bez mrknutí oka, a znala lidi, kteří dělali i horší věci… no, kdyby zašla ještě dál, znala lidi, kteří udělali horší věci jí. Lidi, kteří způsobili, že se v ní nenávist vzedmula, vřela a hnila. Pomyslela na ně a nechala ty vzpomínky zalít ji a vykrystalizovat v hlavě, až se z nich stalo něco tvrdého a pevného.

Za ní nastal chaos. Zaměstnanci Církve křičeli. Zapuzovací byliny suše voněly ve vzduchu. Chess si toho nevšímala a zírala na ženu na hrotu nože. Zírala a v hloubi duše věřila, že když trhne nožem nahoru, tak to ta žena pochopí.

Fungovalo to. „Tasro.“ Žena sklopila oči. „Bylo to tasro.“

Jed. Tasro byl jed. Chess se zatočila hlava.

„Chessie? Jsi v pořádku?“

Dana Wrightová, další Odhalovačka. Starostlivě se na Chess dívala s rukama dosud plnýma bylin.

„Tasro. Dala mi do pití tasro, poznali mě dřív, než jsem sešla ze schodů. Je souprava v dodávce?“

„Půjdu s tebou.“ Dana k ní natáhla ruku, ale Chess ucouvla. Nechtěla, aby na ni někdo sahal. Asi by to nevydržela.

„Ne, jenom… vezmi si ji, ano? Já… já musím…“

Nemusela to ani dokončit. Měla pocit, jako by spolkla žiletku, a neměla času nazbyt. Nehledě na lechtání nejistoty a obav. Protijed by neměl nijak reagovat s jejími tabletkami, ale… bude lepší, když bude sama. Pro jistotu.

„Neměla by sis sama brát…“

„Jsem v pořádku.“

Dana vypadala, že chce ještě něco říct, ale Chess tam už nestála, aby si ji vyslechla. Vyběhla do schodů a ze dveří a nechala ledový vítr, aby jí osušil pot na čele.

Případ Mortonových před třemi měsíci navždy změnil její pozici v Církvi. Změnil nejen samotnou práci… při Odhalování občas spolupracovala s jinými odděleními, a tak se taky dostala na dnešní smrtící večírek… ale i ji v očích ostatních. Polovina se na ni dívala jako na velkou zrádkyni a ta druhá si myslela, že je nějaký zatracený génius, když zapudila zloděje snů Ereshdirana, ale až poté, co zabil Randyho Duncana, dalšího Odhalovače. To, že Randy tu entitu vyvolal, znamenalo rozdíl jen pro některé.

Chess to bylo jedno. Jediné, co ji zajímalo, bylo to, že anonymita, které si cenila, je pryč. Nyní na sobě cítila pohledy lidí, kamkoli vešla. Což ji štvalo. Kdo ví, co by viděli, kdyby dávali pozor? Zaměstnanci Církve by fetovat neměli.

Otevřela univerzálním klíčem zadní dveře dodávky a trhla s nimi větší silou, než bylo nutné. Někde vzadu byla souprava první pomoci s různými protijedy a se základním zdravotnickým materiálem, jako jsou obvazy a antibiotická mast.

Vlezla dovnitř a nechal dveře otevřené, aby dovnitř mohl foukat chladný vítr. Nebylo jí horko jen ze vzduchu v doupěti, bylo jí horko i z toho jedu. Před vstupem do domku si vzala dalšího Nervíka. Nevěděla, jak dlouho bude rituál a následné papírování trvat, a nechtěla být přistižena, kdyby to trvalo moc dlouho. Kdyby si klidně sedla a soustředila se, cítila by, jak je v rauši, ale neměla na to čas. Pokud tedy nechtěla, aby to bylo to poslední, co by kdy cítila, což nechtěla.

Lékárnička byla schovaná pod posledními sedadly. Chess ji vytáhla a otevřela. Zatraceně. V koutku duše doufala, že protijedy už nejsou v injekčních stříkačkách. Naděje selhala…

Jehla byla studená. Fakt skvělé.

Do dodávky dolehly hlasy. Neměla tušení, jak jsou ostatní daleko, ale raději to bude mít za sebou, než se vrátí. Nikdo o tom nebude moc přemýšlet, hlavně ne, když jim Dana řekne, co se stalo. Ale ani tak jí nebyla příjemná představa, že ji najdou vzadu v dodávce s jehlou zabodnutou v žíle. Možná bylo až příliš blízko nepopiratelné pravdě, že by se ta jehla mohla stát důležitou součástí jejího života, což zatím silou vůle a s hrůzou odmítala.

Gumový katétr byl tuhý a nešel utáhnout. Chess chápala důvod. Nechtěla ho utáhnout. Žaludek se jí svíral strachy a měla pocit, jako by ji uvnitř tížil kus nahnilého masa z Downside. Stáhla ho, zaťala pěst, aby jí vystoupila žíla, a pleskla se do ohybu paže. Přísahala si, že tohle nikdy neudělá. To, že to dělala pro záchranu života… a s požehnáním Církve, jak ji učili… se asi nepočítalo. Ne, když viděla blížit se ten okamžik, kterého se bála pokaždé, když otevřela krabičku s tabletkami.

Zavrtěla hlavou. To bylo směšné. Všechno bylo pod kontrolou, Chess byla pod kontrolou, nyní víc než kdy dřív. Nikomu nedlužila peníze, měla spoustu tabletek, držela se. Vše v normě.

Jedno rychlé bodnutí, a bude to. Zvládne to, bude to snadné. Sotva to ucítí, ne?

Ne. Mrazivá jehla se jí zabodla do žíly, a když stlačila píst, do paže jí vystřelil chlad jako střípek ledu. V koutcích očí ji zaštípaly slzy. Musela odvrátit obličej, když povolila katétr, nechtěla se dívat, jak se stříkačka kývá v rytmu pulzu, zatímco šátrala v lékárničce po vatovém tampónu.

Trvalo jen několik vteřin, než ji protijed zahřál. Za dalších pár našla vatu a přitiskla ji na místo po vytažení jehly. Bylo to. Dokázala to, a nebylo to tak zlé.

A to bylo na tom to nejděsivější.

Kapitola druhá

„Nikdy se nebojte zavolat Církvi, pokud máte nějaké otázky nebo narazíte na projevy magie, které vás děsí. Prací Církve je chránit lidstvo před takovými věcmi.“

Církev a vy, Církevní brožurka od staršího Barretta

Kletby a výkřiky madam Lupity, kterou odtáhli do církevní dodávky, Chess zněly ještě v hlavě, když vešla do Podvodníkova baru o pár hodin později. Podle času Downside bylo brzy, ani ne jedna hodina. Rolling Ghosts hráli a Chess chtěla chytit aspoň úplný konec. Alespoň tím zažene vzpomínky.

A taky tam bylo takové to upocené dusivé teplo, jak už v barech bývá. Dřívější pocit přehřátí zmizel, než dokončila zprávu v Církvi a zamířila domů do Downside. A i kdyby ne, průvan pronikající vitrážovým oknem, které tvořilo jednu stěnu jejího bytu, a líný ohřívač vody, s nímž bylo sprchování v zimě sázkou do loterie, by to zařídily.

Díky případu zloděje snů dostávala většinu drog zadarmo… ne přes svého obvyklého dodavatele Ranaře, ale od Lexe, který pracoval pro Ranařova protivníka Šuknu. Nevěděla přesně, co Lex pro Šuknu dělal. Ani se nikdy neobtěžovala zeptat, navíc pochybovala, že by jí to řekl. Jejich vztah, pokud se to tak dá říct, fungoval mnohem lépe, když si chodili popovídat jinam, ale faktem zůstávalo, že jelikož neplatila většinu drog, mohla si dovolit přestěhovat se.

Mohla a nejspíš by měla. Jenže přes tu hezkou teorii o penězích to jaksi nefungovalo. Místo aby měla víc peněz, měla jen víc drog. Něco jí říkalo, že to nejspíš není zdravé. Jenže někde uvnitř jí to bylo úplně jedno. A zbytek jejího já byl natolik realistický, aby věděla, že na tom nesejde.

S Lexem se bavila. Měla ho ráda a on jí poskytoval to, co chtěla. Ale spolehlivý nebyl… kdyby byl, možná by se jí tolik nelíbil… a Chess nemohla počítat s drogami zadarmo navždy. Dřív nebo později si je bude muset zase kupovat sama, a levné bydlení bylo to jediné, jak to utáhnout.

Navíc byl Downside její domov a moc lepších míst k dispozici nebylo. Alespoň tahle budova… přestavěný katolický kostel, jeden z mála nezbořených po Týdnu sužování před dvaceti čtyřmi lety… byla tichá. Dokonce i prostitutky na rohu to většinou dodržovaly, a to bylo víc, než se dalo říct o většině domů ve čtvrti.

Vyhazovač ustoupil a vpustil ji do tmavě červeného interiéru baru. Rolling Ghosts ještě nezačali. Místo toho z reproduktorů řvali The Clash tak hlasitě, že konverzující lidé v místnosti se změnili v duchy, tiché, ale snažící se to překřičet.

Nechtěla myslet na duchy. Zvedla ukazováček, kývla na barmana a sevřela podané pivo prsty, které konečně přestávaly být ztuhlé.

Postrach stál na obvyklém místě vzadu. Zamířila k němu a sledovala, jak se mu červená světla odrážejí od lesklých černých vlasů a osvětlují neuvěřitelně ošklivý profil. Už si toho nevšímala, i teď po tom jen sjela očima. Byl Postrach, to bylo vše. Byl to její přítel… svým způsobem.

Ale věděla, že to je to, co vidí všichni ostatní. Mohutné vyčnívající obočí, zahnutý nos, který vypadal, jako by se kosti chtěly prodrat ven skrz kůži, jizvy, brada jako lodní příď. Uviděli husté kotlety, neproniknutelnou čerň očí, a vycouvali. Obličej, který byl jako chodící reklama na to, že jeho majiteli je všechno jedno, a ten, komu je všechno jedno, je vážně dost děsivý, zejména když se vezme v úvahu jeho vzrůst a to, že se živil jako Ranařův hlavní vymahač. Ten, kdo ho zahlédl, obvykle očekával, že ramena skončí dřív a hrudník bude méně široký. Jenže to tak nebylo.

Chess ho ještě pár vteřin sledovala, než ji zahlédl. Zvedl bradu na pozdrav, ale jinak se nepohnul. Něco mu vadilo, ale neměla se na to jak zeptat. Jednou už spolu zkusili vést v zaplněném baru hlubokomyslnou konverzaci. Nedopadlo to dobře. Chess se na to snažila nemyslet.

„Ahoj, Chess,“ pravil. To, co řekl, přes rachot „Garageland“ ani tak neslyšela, jako spíš odhadla z pohybu rtů. „Myslel jsem si, že je tak pozdě, že už nepřijdeš. Máš se dobře?“

„Ano, právě jsem dorazila. V práci mi to trvalo déle, než jsem čekala.“

„Vypadáš bledá.“

Pokrčila rameny a dál pila pivo. Nemělo smysl o tom diskutovat, když se stěží slyšeli. „Kdy začnou?“

„Snad za pár minut. Už brzy. Oni… vydrž.“ Vytáhl z kapsy malý černý mobil a otevřel ho. Jasně bílá záře displeje zahnala tmu v koutě a ozářila mu zamračené čelo. „Zatraceně.“

„Co se…“

Přerušil ji pohledem a rychlým trhnutím hlavy jí naznačil, aby šla za ním. Což provedla. Snažila se držet mu těsně za zády, jelikož Postrach se prodíral davem dopředu do místnosti. Málem si rozřízla tvář o vlasy nějakého muže natužené do špiček a vyšla ven ze dveří.

Venku tu a tam postávaly hloučky lidí a snášely zimu, jen aby si mohly poslechnout hudbu zadarmo, až začne kapela hrát. Když Postrach zamířil k boku budovy, odšourali se z cesty. Chess šla za ním. Na vteřinu jí chlad osvěžil rozpálenou kůži, než jí začala být zima a roztřásla se. Měla si vzít bundu, ale vrátit se do klubu nechtěla.

„Máme potíže.“ Nedíval se na ni, když vyťukával číslo a pak zvedl telefon k uchu. „Znáš Zrzavou Bertu, že jo?“

„Vím, kdo to je.“ Zrzavá Berta řídila všechny Ranařovy holky… což znamená, že vládla veškerým downsideským prostitutkám na západ od Čtyřicáté třetí.

„No… ahoj.“ Ten, komu volal, to zřejmě zvedl. „Jo, ona… kdy ji našli? Sakra. Jo, vydrž. Budu tam.“

Ještě než zaklapl mobil, věděla, že chce, aby šla s ním. Jen nevěděla proč.

„Co se děje?“

Chvíli tam stál s přimhouřenýma očima. Zasunul mobil zpátky do kapsy, aniž by tomu věnoval pozornost, zatímco zřejmě řešil to, co potřeboval vyřešit. „Máš náladu jet se mnou?“

„Co se děje?“

„Mrtvola.“ Strčil do kapsy i druhou ruku. Díky tomu vypadala jeho ramena ještě širší, ale ta děsivá šířka nikdy nebyla tak málo zřejmá. „Jedna z Ranařových holek. Třetí nalezená.“

„Někdo zabíjí děvky?“

Pokrčil rameny. „Vypadá to, jako by to dělal duch. Jinak bych se neptal.“

„Zabíjí je jen tak na ulici?“

„Není ti zima? Radši pojď, Chess. V autě ti bude tepleji, ne? Jen se koukneš.“ Otočil hlavu zpátky k davu. Fajn. Asi není dobrý nápad probírat to na veřejnosti. Proto přikývla a šla za ním přes ulici, zatímco v baru dál hrála hudba.

Postrachův ’69 Chevelle z doby před Pravdou se roztahoval u obrubníku od jedněch dveří ke druhým. Pouliční světla vypadala, jako by tu byla jen proto, aby svítila na něj. V oranžové záři se leskl nový černý lak. Chess se ho skoro bála dotknout, stejně jako by se bála dotknout nějakého predátora. Připadalo jí, že auto se každou chvíli odpíchne na širokých pneumatikách od chodníku a začne polykat silnici.

Sedět na kožené sedačce bylo jako sedět na kusu ledu, ale Chess si toho ani nevšimla. Postrach zřejmě neměl náladu na vtipy. Místo toho počkala, až začne mluvit, protože věděla, že se k tomu musí dopracovat sám.

Ujeli asi deset bloků opuštěnými ulicemi na západ od červených světel Downside, když začal. „První prostitutka,“ řekl. „Ale třetí tělo, chápeš? Ranař tomu předtím moc nevěnoval pozornost, i když ho to navenek štvalo. Nejdřív to byl dealer. Slizký Michigan, znala jsi ho?“

Zavrtěla hlavou. Topení začalo fungovat; nebýt nervozity, konečně by se uvolnila. Poslední, co chtěla, bylo zaplést se s vraždícím duchem. Totiž s dalším vraždícím duchem… ještě se pořádně nevzpamatovala ze zloděje snů.

Postrach mluvil dál, zatímco Chess vytáhla krabičku s tabletkami, vyklepla pár Nervíků a spláchla je pivem, které stále ještě držela v ruce. „Našli ho asi před pěti týdny u doků. Nikdo to nebral moc vážně. Víš, jaké je to v docích. A Slizák nebyl zrovna nekonfliktní chlápek. Asi se zapletl do rvačky, víš? Asi si hrál s nějakým klukem, co měl rychlou ruku.“

„Podřízli ho?“

„Jo.“

„Ale pak…“

Pohlédl na ni. „Druhý se objevil před dvěma týdny, řekl bych. Malý Pírko. Byla to taková nula. Neprodával a moc toho nezvládal. Jen přenášel věci z jednoho místa na druhé. Našli ho v uličce za Brewsterem.“

„Ani jsem nevěděla, že za Brewsterem nějaké uličky jsou.“ Podívala se z okna. Nejdřív jeli na jih k Mather. Teď Postrach zabočil s autem doleva proti světlu. Co dělá děvka tak daleko od hlavní ulice, nedaleko hranice Ranařova teritoria?

„Jo. Tam to není moc dobré místo. Nikdo ani neví, jak dlouho tam ležel. Tělo… nic hezkého, jestli chápeš. Moc toho nezbylo.“ Zhluboka se napil piva a zaklínil si ho zpátky mezi stehna. Pak vytáhl z kapsy dvě cigarety a zapálil je.

Chess si vzala tu, kterou jí nabídl, a opřela se. Nechala kouř, aby jí kroužil ven z úst ke střeše auta. „A teď holka,“ řekla.

„Jo.“

„Ještě jsi mi neřekl, proč si myslíš, že to byl duch.“

„Nejsem si jistý, že to byl duch. Ani já, ani Ranař. Ale jiní si to myslí.“

„Takže chceš, abych tam šla a řekla, že to nebyl duch?“

„To by pomohlo, jo.“

„Ale co když to byl duch?“

Pohlédl na ni, když projížděli kolem vypálené budovy. „Pokud usoudíš, že to byl duch, myslíš, že Ranař zavolá Církev a požádá je, aby se o to postarali? Nebo myslíš, že půjde za tebou?“

Zatraceně.

* * *

Jeho bunda ji prakticky pohltila, když si ji oblékla. Setřásla ji z ramen a podala mu ji. Radši by nevypadala jako malá holka. Taky by se tu neměla předvádět v jeho oblečení. Jejich nenucené přátelství už tak vzbuzovalo dost dohadů. I když by asi nebyly tak divoké, kdyby neztratila hlavu a nenechala půl Downside dívat se, jak s ním před třemi měsíci téměř provozuje sex. Setřásla i tu vzpomínku a snažila se soustředit na události, které přijdou, ne na to, co bylo.

Ohně v železných barelech trochu ohřívaly vzduch a házely podivné stíny na holé rozbité zdi ulice. Čtyřicátá pátá byla v podstatě země nikoho. Neustále ji obsazovali Šuknovi muži, kteří se snažili zvětšit jeho území. Tu a tam se v rozbitých oknech zablesklo světlo naznačující, že tam bydlí lidé, ale většinou ta ulice byla domovem jen pro prázdné láhve a špinavé injekční jehly.

Chess se podívala doleva. O jeden blok dál začínaly Šuknovy budovy. Deset nebo jedenáct bloků na sever odsud bydlel Lex. Otřásla se a musela se přinutit, aby si nezkřížila paže na hrudi. Jestli hodlala trpět zimou, aby vypadala drsně, nesměla to dávat najevo.

Chlad se trochu zmírnil s tím, jak se jí do těla propracovaly dva Nervíky. Když je řeč o Lexovi, ráno by se s ním potřebovala vidět.

Vysoká žena s hřívou zrzavých vlasů tak jasných, že jí ve světle zářily, odešla od smíšeného davu a zamířila k nim. Na dlouhých nohou měla vlněné punčocháče téměř stejné barvy a silné, oranžově pruhované nadkolenky, které jí vykukovaly ze špiček sandálů na vysokých podpatcích. Neměla na sobě sukni, jen silný zelený svetr, a přes ramena měla přehozený lesklý černý kožich. U jiného člověka by si Chess myslela, že je z krys, ale tohle byla Zrzavá Berta. Mohla to být tulení kůže z doby před Týdnem sužování nebo cokoli jiného. Vypadala děsivě, jako panenka oblečená vraždícím dítětem.

„Postrachu,“ řekla a Chess pod jejím drzým tónem zaslechla zachvění strachu. „Trvalo ti to.“

Neodpověděl a prodral se skrz kruh lidí. Ohlédl se na Chess. Šla za ním a podvědomě zpomalovala. Když šla do baru, tak neměla v úmyslu prohlížet si mrtvoly. Vlastně nikdy neměla v úmyslu prohlížet si mrtvoly, a upřené oči lidí kolem jí to nijak neulehčovaly.

Někteří ji sledovali zvědavě a jiní s nenávistí. Toho si nemusela všímat. Dýku do žaludku jí vrazily pohledy plné naděje, a pak s ní zakroutily. Pár děvčat v krátkých sukních s bledýma nohama, kde popelavý nádech naznačoval podchlazení, se tisklo k sobě a zíralo na ni, jako by mohla mávnout kouzelnou hůlkou a jejich kamarádku oživit. Málokdo si uvědomoval, že tak mocná není. Obvykle jí to zjednodušovalo život. Dnes ne.

Život jí neulehčil ani nezvratný důkaz, že některé dívky používaly sexuální magii nižšího stupně. V jejich profesi to nebylo neobvyklé, ale pro Chess značně nepohodlné. Jejich energie jí vlhce a neústupně olizovala kůži. Obtěžovala ji. Proti její vůli jí rozehřívala krev. Teplo bylo vítané, jeho důvod však nikoli. Ani vzpomínky, které přinášelo. Sexuální magii nikdy nepoužívala.

Postrach zachytil její pohled. Sám měl oči ve stínu, jednak z nedostatku světla, jednak kvůli jakémusi smutku. To nebylo dobré. Obrnila se a došla k němu.

K obloze zíraly prázdné oční důlky plné krve. Dlouho Chess neviděla nic jiného než temný prostor tam, kde býval život. Ten, kdo tuhle dívku zabil, si nevzal jen její oči, ale i kůži kolem, takže z potrhaných okrajů rány vykukovala lebeční kost. Chess zavřela oči a pevně se zapřela nohama do popraskaného chodníku. Nejen kvůli tomu, co viděla. Tatáž vlezlá magie visela ve vzduchu kolem dívky a byla silnější než všude okolo.

To nedávalo smysl. Holka byla mrtvá. Její kouzlo by mělo zemřít spolu s ní, místo aby se dál zaplétalo do Chessiny energie, kroutilo se, točilo a podbarvovalo ji pulzující temnotou, které Chess nerozuměla. Místo horka z ní cítila chlad, vlhko a tíhu. Jako by ji strčili do jeskyně. Klekla si k dívčině bledé nehybné ruce a doufala, že se jí roztřesené nohy uklidní.

Dívka byla neurčitého věku stejně jako většina prostitutek. Mohlo jí být patnáct nebo padesát; ochablá poničená kůže na obličeji toho Chess moc neřekla.

Ani tělo ne. Krev pod ní už začínala zamrzat. Končetiny měla štíhlé, ale v Downside člověk málokdy narazil na lidi, kterým se povedlo najíst víc než párkrát za týden. Všichni tu byli štíhlí až vychrtlí.

Jediná věc, která na dívce byla výrazná kromě strašného faktu, že je mrtvá, byla hutná sexuální energie, jež se ovíjela kolem Chess a sklouzla jí na paži, když se dotkla dívčina ledového těla. To nemohlo být její, to nemohlo patřit k ní. Musel to být druhotný účinek její smrti. Snad část rituálu? Použili nějak sexuální magii, aby ji zabili? Temnota skrytá v té energii, hladká a tajemná jako intimní zachichotání, naznačovala, že ať to bylo cokoli, běžné sexuální kouzlo to nebylo.

„Byl to Plačící muž,“ řekl někdo nápomocně. „Bere si oči, aby ho neviděla ani ve Městě, že jo?“

„Taky na ní nechal svou značku,“ podotkl jiný hlas, mladší a pištící strachy. „Na ní a taky na zdi.“

Chess vzhlédla. Našla ukazující prst a sledovala ho k symbolu vyškrábanému do zdi. Nebyla to runa, jak se původně obávala. Nějaká značka podobná znamení gangu. Trojúhelník zdobený šípy a kříži odshora dolů. Vypadalo to spíš jako bizarní klikyhák než něco vzbuzujícího strach, ale stejně se jí zježily vlasy na krku.

Chess trvalo minutu, než našla tentýž symbol na dívce. Očekávala, že bude do bledé kůže vyřezaný, ale nebyl. Značka jí pokrývala levý prs těsně pod okrajem zářivě růžového trička. Nebyla vyřezaná. Byla vypálená. A vypálená dřív, než zemřela, protože na ráně začaly naskakovat puchýře.

„Slyšel někdo něco?“ Musela si odkašlat, aby to dokázala říct, a zaměstnat se rychlým focením značky, aby se nemusela dívat na celé tělo. Jako by pohledem přes čočku objektivu dokázala odfiltrovat dívčino ztracené lidství.

„Plačící muž ji nenechal vykřiknout,“ řekl jí někdo. „Nikdo nic neslyšel.“

„Byl s ní někdo?“ Záleželo na tom? Sakra, jak měla tohle asi udělat? Ano, Odhalovači občas vyšetřovali zločiny spojené s magií, ale jedině pokud byly spojené s případy, jako byla madam Lupita nebo zneužívání duchů. Nebyla detektiv. Jak můžou Postrach nebo Ranař očekávat, že se na tu mrtvou ubožačku podívá a bude vědět, jestli to provedl nebo neprovedl duch?

Samozřejmě… zatraceně, už věděla, že duch to nebyl, alespoň ne sám. Duchové neovládají magii. Pokud dívka zrovna nezkoušela nezvykle silné kouzlo… což bylo nepravděpodobné, jelikož druh magie, co Chess cítila, nemohl vysílat jen tak někdo. Její vrah byl určitě člověk.

Zrzavá Berta postrčila někoho dopředu, prostitutku stojící v kruhu. Dívka se zapotácela na vratkých podpatcích a narovnala se, a až teď si Chess všimla, jak je sjetá.

„Já jsem si musela pro něco odskočit,“ zamumlala dívka a zapotácela se.

„Nechala jsi tu Daisy umřít samotnou.“ Zrzavá Berta na ni upřela pohled, pod kterým by se střízlivý člověk roztřásl. Alespoň šest stop vysoká Berta nebyla z těch, s kým by si někdo chtěl něco začít. Před Týdnem sužování byla herečka. Tedy před Týdnem sužování a útokem ducha s břitvou. Berta přežila. Její vzhled ne.

Chess vstala a pohlédla na Postrachův nehybný obličej, pak zpátky na dívku. „Vidělas něco? Když ses vrátila?“

„Vsadím se, že viděla spoustu věcí,“ zašeptal někdo vzadu. „Kytky a štěňata létající k nebi.“

„Viděla jsem strašidlo.“ Dívka se objala pažemi. „Viděla jsem to mizet, když jsem se vrátila.“

„Vidělas ducha?“

„Jo.“

„Jak vypadal?“

„Měl klobouk.“

Strach projel davem jako vlna na vodě a všichni o krok ustoupili. „Viděla Plačícího muže. Plačící muž nosí klobouk.“

Než mohla Chess odpovědět, ozvala se Berta. „Postrachu.“ Ukázala na ulici.

Chess sledovala její pohled s pocitem někoho, jehož ošklivá noc se změnila ve vražedně děsivou.

Z uličky vycházeli Šuknovi muži.

Kapitola třetí

Násilí je nejhorší z lidských chyb a je zbytečné. Církev vás chrání před potřebou provádět takové činy; v moderní společnosti není pro násilí omluva.“

Kniha Pravdy, Zákony, odstavec 347

Nebyl to velký dav. Pět, možná šest mužů stálo ve stínu, kam dosáhlo světlo ohně. Když se k nim otočily všechny obličeje, nepohnuli se. Ta nehybnost byla možná děsivější, než by bylo broušení mačet nebo pohrávání si s pistolemi, jako by věděli, že se jejich útoku nebudou moci pořádně bránit. Pak postoupil dopředu Postrach a zvedl si lem bowlingové košile tak vysoko, že bylo vidět kosočtvercovou rukojeť nože. Chess se snažila nereagovat. Na druhém boku se mu zaleskla leštěná ocel pistole. Kdy začal nosit pistoli? Obvykle to nedělal, přinejmenším ne tak veřejně.

Vedle Chess si Berta sáhla do červeně rezavého drdolu a vytáhla něco podobného mačetě. Nálada se okamžitě změnila z vyděšeného smutku na planoucí vztek. Vzrušení. Motýlkové nože se s kovovými záblesky otvíraly, svištěly zipy na levných kabelkách, ze kterých se vynořily nabroušené pilníky a kusy trubek. Jedna z dívek vytáhla břitvu se slonovinovou rukojetí, která musela být aspoň sto let stará. Nikdo nedychtil po boji tolik jako downsideské šlapky kolem mrtvoly jedné z nich.

Šuknovi muži se nepohnuli. Zatraceně! Co má udělat? Šuknovi muži byli Lexovi muži, a Chess pochybovala, že k ní bude při boji obzvlášť laskavý, bez ohledu na to, jak rád ji měl u sebe v posteli. Na druhou stranu Postrach byl její přítel a lidé kolem byli… no, jeho přátelé, nebo je alespoň měl chránit.

Nehledě na tělo měnící se v led na chodníku u jejích nohou.

„Chess,“ pronesl Postrach, aniž by nějak pohnul rty. Držel hlavu tak, jako by větřil kořist. „Nešla bys tam do té uličky? Odkliď se odsud.“

„Mám nůž.“

„Ne, ne. Vypadni. To není tvůj boj.“

A nebude tady žádný boj, pokud do toho bude mít Chess co mluvit. Zvedla ruku, aby ho popleskala po zádech nebo paži a naznačila mu tak díky, ale nakonec ruku spustila. Jen by ho to rozptýlilo.

Místo toho cestou k uličce vytáhla z tašky telefon. Ve smetí u potlučených zdí něco pobíhalo a šustilo. Nejspíš krysy. Možná kočky nebo malí psi. Šla opatrně a zaslechla jen tiché svuš Postrachova taseného nože, když telefon otevřela.

Jas displeje ji zabolel v očích a začala se cítit jako zatracený cíl, když tak stála v kaluži světla. Došlo jí, co udělala. Odešla z boje a vzala do ruky telefon. Skutečně je z ní cíl. Nemá moc času.

Prsty se jí netřásly, když procházela seznam až k Lexovu zašifrovanému jménu. Byl jedním ze tří čísel, která si do telefonu uložila.

Když si dřepla, narazila zadkem na něco tvrdého a ostrého. Nějaká kovová krabička. V duchu ji automaticky zaznamenala… vypadala jako něco, v čem je schované elektronické zařízení pro vytváření falešných duchů… ale Lex to zvedl dřív, než měla čas ji opravdu zaregistrovat.

„Ahoj, tulipánko, cože jsi tak pozdě vzhůru?“

„Odvolej je, Lexi,“ zašeptala, ale když jí slova vyšla z pusy, věděla, že je příliš pozdě. Někdo vykřikl. Boj začal. Srazili se na cestě naproti uličce a poskytli jí tak dokonalý výhled. Ne pět nebo šest Šuknových mužů; odněkud se jich vyhrnulo minimálně jednou tolik. Kolik jich tu čekalo a proč? Jen na ulici dohlíželi?

„Odvolat co? Nevím, o čem mluvíš. Jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem zatraceně v pořádku. Tví muži, Lexi. Šuknovi muži. Jsou tady, oni…“ Přerušilo ji zaječení. Zrzavá Berta vyrazila válečný pokřik hlasem, kterým dřív zpívala, a zasela strach do srdcí všech na míle kolem. Mačeta prosvištěla vzduchem a vzala s sebou kousek jednoho Šuknova muže. Zavyl a odklopýtal stranou.

Postrach nemeškal, popadl ho za vlasy a udeřil těžkou pěstí do obličeje. Muž upadl. Postrach se otočil k dalšímu.

Všude kolem byly děvky. Bodaly do mužů malými čepelemi a mávaly kolem sebe trubkami jako profesionálové. Ostré podpatky se zabořily do měkkých kožených bot. Držely se, ale Šuknovi muži byli v přesile. Chess zahlédla, jak jedna z dívek s křikem odletěla a náhle zmlkla, když narazila obličejem do zdi.

„Co to bylo sakra za zvuk? Kde jsi?“

„Jsem na Čtyřicáté páté, sakra, Čtyřicáté páté a Berrie, a je tu tlupa tvých chlapů a začali si, a…“

„Co tam děláš? To není blízko tvého bytu.“

„Nemůžeme si o tom promluvit později? Odvolej je hned.“

O chodník zaskřípal kov. V ústí uličky zarachotil dlouhý štíhlý nůž, čepel byla tmavá a vlhká. Jeden z mužů padl. Jeho krev ve vzduchu kouřila.

„Zatraceně. Boj? Jsi v bezpečí, tulipánko?“

„Asi tak ještě dvě minuty ano. Lexi, nedělám si legraci. Bojuje se tu, je to na Čtyřicáté páté, a já jsem uprostřed toho všeho, tak prosím zjisti, kdo to je, a odvolej je!“

Další výkřik. Nějaké děvce vytryskla z paže krev. Chess nepoznala, kdo to je, a dívka během chvilky zmizela. Další zraněný bojovník v davu. Nad tím vším Postrachův obličej, podivně klidný a plně zaujatý. Viděla, jak se sehnul, popadl jednoho muže v pase, a hodil ho přes rameno na ulici. V pěsti se mu zaleskl nůž.

„Vydrž, jo? Dej mi vteřinku.“ Přes výkřiky a řev boje slyšela Lexe mluvit s někým kantonsky. Odpovídalo mu několik hlasů.

Chess se ve své nepříliš dobré skrýši ještě víc přikrčila a zahleděla se na boj. Berta kolem sebe dál mávala mačetou. Chess očekávala, že uvidí, jak každou chvíli začnou létat hlavy. Volnou rukou nahmátla nůž; dlaň se jí tak potila, že po něm musela sáhnout třikrát, než se jí podařilo nůž uchopit a vytáhnout. Pro všechny případy…

„Tulipánko? Jsi tam?“

Trvalo jí pár vteřin najít hlas. „Ano. Jsem tady.“

„Vydrž tam. Všechno brzy skončí. Jsi schovaná? Drž se z dohledu. Jsou to tupci, neznají tě, chápeš?“

„Ano. Ano, chápu.“

„Co děláš na Čtyřicáté páté?“

„Postrach mě požádal…“

„Postrach je tam? A sám?“

„Ne, sám ne. Je tady celá zatracená armáda, víš? A i kdyby tady byl sám… což není… neřekla bych ti to.“

„Myslel jsem, že se bavíš.“

„Ne.“

„Ale proč chtěl, abys tam šla? Není to tam bezpečné, to přece víš.“

„Je tam… je tam mrtvá holka. Jedna z Ranařových holek.“

Zatraceně, stejně to zjistí, pokud se někdo z jeho mužů v pořádku vrátí. A to nejspíš vrátí. Nad jekotem na ulici se ozval hlas mluvící rachotivou kantonštinou. Doufala, že jen povolává k ústupu.

„Cože? Vypadá to, že to někomu pěkně oplatili,“ pronesl Lex se zadostiučiněním. Chess probleskly hlavou prázdné oční důlky mrtvé dívky. Kdyby stál před ní, pokusila by se mu jednu vrazit.

„Co? O čem to mluvíš?“

„Nemluvím o ničem. Jen jsem to tak řekl.“

„Co to… musím jít.“ Zaklapla telefon, jakmile se na konci uličky objevil Postrach a širokými rameny zastínil i tu trochu světla, která v ní byla. Za ním viděla ve stínech mezi budovami mizet Šuknovy muže.

„Pojď ven, Chess.“

Když vstala, tak ji nohy nenesly. Objevili se další… Zrzavá Berta, pár dalších holek, ale Chess nedokázala říct, které to jsou. Všechny supěly, jako by za to byly placené, ale byly naživu.

Alespoň většina z nich. Prostitutka, kterou Chess viděla proletět vzduchem, se nezvedala. Ani čtyři Šuknovi muži. Zrzavá Berta a její holky jim zručně vybraly kapsy jako vražední bankovní pokladníci.

Chess sáhla do tašky a vytáhla papírové kapesníčky, kterými oťukala hlubokou otékající řeznou ránu, co měl Postrach pod okem. Musela se mu opřít volnou rukou o hrudník a postavit se na špičky. Tak měla obličej jen pár palců od jeho, když k ní sklopil oči.

Setkali se pohledem, a Chess bylo najednou horko. Dopadla patami na chodník. „Promiň, možná, ehm, možná bys měl… tady.“

Strčila mu chuchvalec kapesníčků a cítila, že si je vzal. Bylo špatné, že nemohl sebrat i ten zmatek… a cosi podobného panice… co ji lechtalo v žaludku. Pitomá sexuální magie.

Odkašlala si. „Půl palce doleva, a potřeboval bys nemocnici.“

Oranžové světlo ozářilo mokré skvrny na košili a dlouhou trhlinu v rukávu. Kůži pod ní měl stejně zakrvácenou jako na kloubech rukou.

„Ne, jsem v pořádku.“ Odtáhl kapesníčky, nakrčil nos a přitiskl si je na obličej zpátky.

„Bude tam jizva.“

Rachotivě se zasmál. „Hádám, že na další jizvě už nezáleží.“

Dostal ji.

„Co si myslíš o Daisy?“

„Co… aha.“ Mrtvá dívka stále ležela na chodníku. Bělavá jinovatka jí dala podobu sochy podobné těm zakladatelů Církve, které stály před ústředím vlády v Northside. Byly vytesané z bílého vápence a pokryté diamantovým práškem, aby se leskly. Námraza na Daisyině těle vytvořila tutéž iluzi a její zmrzačené tělo tak vypadalo mnohem hezčí.

„Já… já nevím. Jestli to byl duch. Na takové tvrzení je příliš brzy, je tady tma a…“ Chess se otřásla. Bude mu muset říct o té sexuální magii, ale teď ne. Ne, když jí trochu moc vře krev.

„Jo. Nedělej si starosti, Chess. Možná bys ses tu mohla zastavit zítra, až budeš mít volno. Za denního světla, kouknout se na ty zdi kolem a tak. Přineseš si ty svoje církevní věcičky, přístroje a to všechno.“

„Myslela jsem si, že podle tvého názoru to duch nebyl.“

Zamrkal a kývl ke skupince holek, které počítaly peníze a zapalovaly si cigarety mrtvých mužů. „Ony si to myslí. Já a Ranař si nejsme jistí. Myslíš, že to byla náhoda, že se tu dneska večer objevili?“

„Ty myslíš…“

„Vyzvednu tě zítra kolem poledne, platí?“

Nechtěla. Ne že by mu nechtěla pomoct, jen jí Lexova slova o oplátce pořád zněla v hlavě. Pokud to byla věc gangu, nějaký boj o území, nepotřebovala do toho být zatažena.

V tuhle chvíli její život jakž takž fungoval. Ale dostat se do sporu dvou lidí, kterým dlužila loajalitu… tedy, dlužila loajalitu, všechno, co Ranař dělal, bylo, že jí prodával tabletky a vedl nejbližší dýmkovou místnost, a s tím druhým si pouze vyměňovala tělesné tekutiny… nebyl nejlepší způsob, jak zajistit, aby to tak fungovalo i dál.

Jenže neexistoval dobrý způsob jak odmítnout. Nevypadalo by to jen podezřele, bylo by to… špatné.

Znovu pohlédla na Daisyino tělo odložené na popraskaném chodníku plném děr jako rozbitá Snová dýmka. Nebýt Církve, mohla tam ležet Chess. Nejspíš by tam ležela. Určitě s něčím takovým počítala, když vyrůstala.

Přikývla. „Řekli mi, že nemusím zítra chodit, ne po tom, co se stalo dneska v noci. Stejně nemám nový případ.“

„Dali ti den volna? Copak to dneska šlo tak špatně?“

„No… to nic nebylo. Trochu jsem se otrávila. Ale měli jsme protijed, takže žádný velký problém.“

Nakrčil čelo.

„Nedívej se na mě takhle. Jsem tady, ne? Žádný problém. Kde je ta holka, co viděla ducha?“

Začal něco říkat, ale zarazil se. „Laria. Jmenuje se Laria.“

„Aha, tahle.“ Chess si prohlédla malou skupinku žen a zapátrala po kudrnaté hnědé hlavě. Laria stála vzadu se zmateným výrazem ve tváři. Chess se pokusila zachytit její pohled, ale nebyla si jistá, jestli je to v dívčině stavu vůbec možné… vypadala, že přepadne na záda.

„Přivedu ji.“

Laria zblízka vypadala mladší, než si Chess myslela. Bylo jí šestnáct, nanejvýš sedmnáct. Světle modrá bunda měla na rukávech skvrny a na jednom lokti trhlinu. Když si pevně ovinula ruce kolem hrudi, vykoukla z trhliny narůžovělá kůže jako želva z krunýře.

„Lario, jsem Chess. Mohla bys mi říct, cos viděla? Toho muže, co zabil Daisy?“

Laria zavrtěla hlavou. Zamlžené hnědé oči se jí zalily slzami. „Nic jsem neviděla.“

„Předtím jsi říkala, žes viděla…“

Laria znovu zavrtěla hlavou. Vlasy se jí hýbaly jako chomáč špinavé ocelové vlny.

Chess pohlédla na Postracha a ani se nesnažila skrýt své podráždění. Určitě s ní soucítila, ale bylo pozdě a zima a Chess chtěla jít domů. Lariino mlčení nikomu nepomůže.

Popadl Larii za paži. „Řekni jí to, holka. Je to jediný způsob, jak ho chytit, rozumíš?“

„Já ne…“

„Ty nic. Nechala jsi ji tu samotnou, aby sis mohla jít šlehnout, co? Tak alespoň tohle jí dlužíš.“

Laria zalapala po dechu; Postrach jí stiskl ruku tak, že se palcem dotýkal prostředníčku. „Postrachu, to bolí…“

„Bude to bolet víc, jestli nezačneš mluvit.“

Chess zvedla ruku. „Můžeme si promluvit zítra, ne?“

„Zítra si třeba už na nic nevzpomene,“ řekl. „Musíme to z ní dostat teď.“

Larii zvlhly tváře. „Měl klobouk. Já si pamatuju jen to, že měl klobouk.“

„Byl velký? Malý? Vidělas skrz něj?“ Postrach uvolnil stisk a promluvil tišeji. „Do toho, Lario. Vzpomeň si na to, jo? Jen si na to musíš vzpomenout.“

„Nebyl velký. Nebyl větší než já. Skláněl se nad ní, a když jsem přišla tak blízko, že jsem viděla… vstal a byl…“ Laria polkla jednou a pak znovu. „Viděla jsem skrz něj.“

„Byl průsvitný?“

„Viděla jsem skrz něj,“ zašeptala Laria. „Když ke mně vzhlédl pod střechou toho klobouku, jo… legračního klobouku, se špicí uprostřed a klopami na stranách, na uších. Všechno bylo průhledné, až na..“ Zvedla si dlaň k obličeji a poplácala se rozechvělými prsty pod okem.

„Jeho oči?“ Chess přeběhl mráz po zádech a nemělo to nic společného s teplotou kolem.

„Ne jeho oči,“ řekla Laria. Zaznělo to jako kňučení zraněného zvířete. „Její.“

„Co?“

Laria se rozbrečela. „Měl ve tváři její oči.“

Kapitola čtvrtá

„V boji proti touhám těla musíte být stále bdělí. I činy, které nejsou považovány za nezákonné, mohou v určitých situacích poskvrnit duši.“

Kniha Pravdy, Pravidla, odstavec 278

Zaklepání na dveře se ozvalo ve chvíli, kdy si začínala myslet, že nepřijde. Typický Lex. Otevřela a byla rozhodnutá, že jí únava nerozváže rty.

Samozřejmě s nimi mohla dělat něco jiného. Přestože mu předtím praštila s telefonem, zdál se být v dobré náladě… alespoň jeho polibek to naznačoval. Než se od ní odtáhl a dal jí do ruky sáček, skoro se jí točila hlava. Další tabletky.

„Chceš mi vynadat, tulipánko?“ Tmavé oči se mu zaleskly pobavením… nebo touhou. Neobtěžovala se to zkoumat.

„Nic víc si nezasloužíš, když jsi tak lehkomyslný. Myslela jsem si, že mě v té zatracené uličce zabijí.“

„Ale nezabili.“ Otevřel lednici a vytáhl pár piv. „Podívej, pořád jsi tady. Tak proč mi neřekneš, co se stalo?“

Ztuhla. „Proč to chceš vědět?“

„Nemůžu být ani trochu zvědavý? Ty ses dostala do nějaké pouliční rvačky a já se nemůžu ptát, proč jsi tam vůbec byla? Proč jsi ke mně vždycky tak nepřející?“

„Nejsem nepřející.“

„To teda jsi.“ Políbil ji na čelo a podal jí otevřené pivo. Dívala se, jak se vděčně svalil na pohovku a opřel se. Tričko Buzzcocks mu povyjelo nahoru a odhalilo pruh plochého břicha. „Když jsem navíc ty chlapy odvolal. Ale na tom nesejde. Pojď sem a sedni si.“

Na jeden nervózní hlt vypila půlku piva. Nechtěla si sednout. Pokud se mu dostane na dosah, tak už k diskuzi nedojde, zejména když na ni ještě působila sexuální magie vznášející se kolem té mrtvé chudinky. „Nejdřív mi řekni, cos tím myslel.“

„Myslel čím?“

„Ty víš čím. Řekl jsi, že bylo načase, aby Ranaři někdo něco oplatil. Cos tím myslel?“

„Ale ty si nechceš povídat o Ranaři a mrtvých lidech, že ne? Už týden jsem tě neviděl.“

„Jen mi řekni, cos tím myslel, a pak si můžeme povídat, o čem budeš chtít.“

Nechtěla se ho ptát, jestli jsou Šuknovi muži zodpovědní za tu mrtvou holku. Nechtěla se ptát, protože se jí žaludek svíjel strachy při představě, co by jí mohl odpovědět. Oplátka mohla znamenat spoustu věcí, to ano, a Chess nedokázala uvěřit tomu, že by to mělo něco společného s muži, kteří vyřezávají oči lidem z hlavy, živým nebo mrtvým. Ale přesto…

Nakonec pokrčil rameny. „Hodně se toho děje, však víš. Někdy se objeví mrtví lidé, a není jak zjistit, kdo je zabil.“

„To není odpověď.“

„Nepoložilas otázku.“

„Víš něco o té mrtvé holce? Víš… víš, kdo ji zabil?“

Nezatvářil se uraženě nebo jako by otázce nerozuměl. To, jak se jí podíval upřeně do očí, ji přimělo mu věřit. „Ne, tulipánko. Neměl jsem s tím nic společného. Vůbec nic. Nevím, kdo to udělal… rozkaz nevyšel od nás, rozumíš?“

Tiše vydechla, aniž by si uvědomovala, že zadržuje dech. Ovšem hned se jí zas zadrhl v krku, když Lex dodal: „Samozřejmě Ranař by něco takového říct nemohl.“

„Co?“

„Slyšíš dobře. Nemůže říct, že ta holka nebyla splátka od někoho, kdo se rozhodl vzít věci do vlastních rukou.“

Chess bez přemýšlení sáhla do sáčku, který jí dal a stále jí visel v zaťaté pěsti. Vytáhla pár tabletek, které spláchla pivem. No, nemusí brzy ráno vstávat. To je dobře, protože už je po třetí.

„Hlavně když byla tak blízko nás a potulovala se u hranice. Proč tam byla? Zeptala ses na to Postracha?“

„Ne.“

„Možná bys měla.“

Vždycky sebou škubla, když mluvila s Lexem o Postrachovi. Tedy… spíš se tomu vyhýbala a mlžila. Prošla prostorem mezi stěnou a kuchyní a opřela se o pultík, takže jí nebyla vidět spodní část těla. „Byla bych ráda, kdybys přestal dělat narážky a řekl to naplno.“

„Říkám, že máte mrtvou děvku. Jenže to není první mrtvá děvka, kterou jsem viděl.“

„Cože? Počkej. Chceš říct, že někdo zabíjí prostitutky na vašem území? Šuknovy holky?“

Přikývl. „Vidíš? Já si pořád myslím, že jsi chytrá, a ty dokazuješ, že je to pravda.“

„A ty si myslíš, že je za tím Ranař.“

„Kdo jiný?“

Zamrkala. „Bez urážky, Lexi, ale jsou to prostitutky. Dokážu si představit spoustu jiných.“ Jako je Plačící muž, pomyslela si, ale neřekla to nahlas. Život ji naučil, že duchové jsou skuteční, ale Církev v ní probudila skepsi, pokud se o nějakém povídalo. I když důkaz o tom, že jsou v tom zapletení lidé, jí nezpůsobil opocené čelo.

„Ano? Jako kdo? To není jen jako, chápeš, když se to děje. Prostě je seberou rovnou na ulici. Myslíš… hej.“ Chess sledovala rychlé pohyby jeho rukou, když si zapálil cigaretu. Vydechl namodralý kouř. Byl voňavější než od levných cigaret, co si kupovali všichni její známí. „Myslela sis, že to byl duch, co? Ranař tě tam poslal, abys chytila ducha.“

„To jsem neřekla.“

„To ani nemusíš. Nemáš tak nehybný obličej, jak si myslíš, alespoň pro mě ne. Už s tebou mám nějakou praxi, ne? Takže Ranař tě poslal podívat se, jestli tam nezabíjí nějaký vidlák. Teda, tulipánko, určitě by ses měla poptat.“

Zvedla obočí. Zaculil se. „No, mě se vyptáváš. Jakým trikem tě Ranař přinutil, abys po tom pátrala?“

Zamrkala. To nebyl trik, ne? Jen naznačená hrozba, že pokud to neudělá, Ranař by jí mohl způsobit potíže. Třeba vymyslet si další dluh… pořád u něj nakupovala (i když většinu drog dostávala od Lexe) jen proto, že kdyby přestala, vzbudilo by to podezření. A neodvážila by se navštěvovat Šuknovy dýmkové místnosti. Ne všichni v Downside drželi s Ranařem nebo Šuknou. Někteří přebíhali. A poslední, co potřebovala, bylo být odhalena, i kdyby většina čínských gangů… jako byl i Šuknův gang… necítila nenávist k zaměstnancům Církve už z principu.

Chápala to. Když je většina vaší kultury založena na uctívání předků, tak když vám řeknou, že spojení s vašimi duchy je možné jen Církví schváleným způsobem, a ještě za poplatek, tak to naštve. Jenže to, že to chápala, jí život nijak neusnadnilo.

„Nebyl to trik,“ řekla nakonec, protože si uvědomila, že ji sleduje, jak se rozhoduje, co mu má říct.

„Takže to děláš jen z dobroty srdce, co?“

Přikývla. Byla v tom past, věděla to a taky věděla, co bude následovat. Nevěděla jen, jak z toho ven.

„Takže mně pomůžeš taky, jo?“ Vstal a tichými kroky došel až k ní. Dívala se, jak se blíží, a znovu viděla past, ale tentokrát jí na tom nesešlo. Vlastně naopak. Byla připravena vrhnout se mu mezi ostré zuby ještě dřív, než k ní došel.

Sklouzl jí rukou po boku a pak jí přitiskl dlaň na břicho. Jeho prsty se začaly prodírat pod opasek jejích džín.

„Možná jsou duchové i na mé straně města, co myslíš?“ Kouř z cigarety se dotkl její kůže, když jí shrnul vlasy z ramene. Škrábl ji zuby na ušním lalůčku a postupoval po krku dolů, aby ji mohl začít sát tak, jak se jí to líbilo. „Myslíš, že můžeš přijít a pomoct mi z toho ven?“

„Myslím, že už ti pomáhám ven,“ vymáčkla ze sebe. Rozepnul jí knoflík i zip na džínách, aby se jí mohl dostat do kalhotek. Zalapala po dechu.

„Myslím, že už pomáháme jeden druhému, že? Můžu ti pomoct ještě s něčím, tulipánko?“

„Možná.“ Sáhla si, zjistila, že je pod džínami tvrdý a připravený, a tak je rozepnula.

Potichu hrdelně zabroukal spokojeností, což si spojovala s ním i s časem, co spolu strávili v posteli. Cigareta odlétla do dřezu a dopadla tam se slabým zasyčením. Pohladil ji dlaněmi po hrudníku pod košilí i podprsenkou a pak pokračoval dolů, aby jí shrnul džíny i kalhotky z boků dolů.

„Co říkáš? Pomůžeš mi? Zajdeš k nám a podíváš se na to?“ Rukou na krku ji tlačil něžně dolů a ohnul ji přes pultík, zatímco jí jedno koleno přitiskl mezi stehna a donutil ji roztáhnout nohy, jak jí jen džíny shrnuté u kotníků dovolily. Ztopořený penis se očekáváním chvěl. „No, určitě bych tě využil, tulipánko.“

„Ano,“ vydolovala ze sebe.

„Co? Nejsem si jistý, že jsem to slyšel.“

Zhluboka se nadechla, jak jí jen sevřené hrdlo dovolilo. „Ano.“

Jedním pohybem jí dokázal, jak moc si její odpovědi cení.

O osm hodin později přešla prázdné náměstí před Církví s nasazenými slunečními brýlemi a pár lajnami v sobě, což jí zrychlilo tep a umožnilo se hýbat. Lex zůstal skoro do pěti a Chess se probudila poté, co jí podesáté zazvonil telefon. Volal starší Griffin. Neočekávaně dorazil nový případ, mohla by přijít a začít na něm pracovat?

Jakmile vešla do modrého příšeří haly, posunula si sluneční brýle nahoru. Bylo tu tepleji, dokonce si mohla svléknout kabát, který nosila kvůli vzhledu. Po tom speedu se stejně cítila, jako by měla v hrudníku topení.

Hala bzučela hlasy lidí kolem. Ostatní Odhalovači, starší přicházející z týdenních schůzí, kmotry přenášející složky. Čtvrtek byl nejrušnější den pro Spojovače komunikující přímo s mrtvými. Lavičky u světlé zdi byly plné lidí, kteří čekali, až na ně přijde řada a odvedou je dolů do Spojovacích místností, kde počkají, až jim přidělený Spojovač zajede vlakem v podzemí navštívit bledé bezcitné přízraky jejich milovaných nebo vzdálených předků.

Chess potlačila zachvění. Ten vlak a samotné Město byly důvod, proč si vybrala Odhalování; vykazovala talent pro Spojování, ale neměla na to žaludek. Některé dny ji držel naživu jen strach z Města a zatím se ještě nevzpamatovala z té noci, kdy zůstala polapená ve tmě na nástupišti vlaku.

Starší Griffin ještě nebyl ve své kanceláři. Chess se usadila na lesklé židli z tmavého dřeva vedle dveří a snažila se uklidnit rozklepané nohy. Možná ta třetí lajna byla už moc.

„Dobrý den, Cesarie. Děkuji, že jsi přišla. Jsi v pořádku? Žádné škodlivé účinky, doufám?“

Vyskočila ze židle a rychle udělala pukrle. „Vůbec žádné, pane. Dobrý den.“

Otočil zdobeným železným klíčem ve dveřích a pustil ji dovnitř. Dveře za sebou zavřel. „Posaď se, moje milá.“

Sedla si a čekala v polstrovaném křesle před mohutným psacím stolem z kamene. Tuhle místnost milovala, cítila v ní takový klid. Ale vždycky měla ráda i staršího Griffina a věděla, že pocity jsou vzájemné, takže možná se tady necítila jako v útočišti jen kvůli výzdobě.

Sedl si ke stolu. Vysoké okno za ním jako by ho zarámovalo. Bledé odlesky změnily drsný zimní sluneční svit v mlžnou záři, která mu vytvořila kolem vlasů aureolu a dotkla se každého místečka v místnosti. Slonovinové stěny, světle šedý kámen, kůže, tmavé dřevo. Starožitný glóbus v jednom rohu ji vždycky fascinoval; dokázala strávit hodiny studiem čar a obrysů, kde kdysi bývaly staré hranice.

A všude byly knihy, lemovaly stěny, vršily se na stolcích se skleněnými deskami s hřbety otočenými ven. Police se pod jejich vahou prohýbaly a tam, kde nebyly knihy, ležely misky s bylinami, řady posvěcených lebek a kostí používaných pro kouzla. Na stěně za ní byla plochá televize, kde dávali zprávy, ale zvuk byl ztlumený a bylo zapnuté nahrávání. Až odejde, starší si zesílí zvuk, aby měl při práci nějakou společnost. Díky jeho přístupu se u něj cítila příjemně nejen ona, ale i mnoho dalších.

Dnes však moc klidně nevypadal. Bez make-upu, který mu ve Svatých dnech dělal z obličeje masku, mu byly vidět kruhy pod očima a mračil se, když dalším klíčem odemykal pracovní stůl, aby mohl vytáhnout složku.

„Tohle přišlo před dvěma dny,“ řekl a položil složku na stůl s přehnanou péčí, jako by to, že ji umístí přesně doprostřed, ještě zdůraznilo její důležitost. „Nejvyšší starší a já jsme se o tom několikrát bavili. Ano, jsme v tom zainteresováni a rozhodli jsme se tento případ vyjmout z normálního pořadí a dát ho tobě.“

„Děkuji vám, pane,“ řekla a naklonila se dopředu, „ale jsem trochu zmatená. Proč mně?“

„Protože… kvůli tomu, jak jsi zvládla Mortonovic případ, moje milá. Dokázala jsi tehdy nám všem, že jsi obezřetná a taky dobrá vyšetřovatelka. Toto je citlivý případ. Víš, kdo je Roger Pyle?“

Kdyby měla Chess v puse trochu slin, vyprskla by. Takhle se snažila jen polknout a podařilo se jí zachraptět. „Ten herec?“

Starší Griffin přikývl. „Zřejmě je herec, svým způsobem.“

„U něho straší?“

„Ohlásil to, ano. Zřejmě se nastěhoval do nového domu a má nějaké potíže.“ Postrčil složku k Chess, aby si ji mohla vzít. „Tady je to všechno.“

Když otevřela světlou obálku, vyklouzly z ní papíry a fotografie. „On to vyfotil?“

„Má spoustu dokumentace.“

Neodpověděla. Oba věděli, jak snadno se dá dokumentace zfalšovat, zejména taková, jako je tahle. Fotky šedých mlžných tvarů, zdi pokryté lesklými stříkanci, které vypadaly jako ektoplazma, ale mohlo to být cokoli. Smlouva, plány domu a výstřižek ze starých novin z doby před Pravdou. Chess si ho prohlédla.

Zvedla hlavu. „V původním domě se odehrála vražda?“

„Zdá se, že je to tak.“

Co je to tenhle týden s vraždami? Slyšet o vraždách, vidět mrtvá těla, nyní možnost zaplést se s duchy obětí vraždy… to nebyl ideální způsob, jak strávit několik dní.

Starší Griffin se zavrtěl na židli. „Bylo to rozhodnutí starších, že vzhledem k… tvým zkušenostem se zlovolnými entitami a tomu, jak jsi zvládla Ereshdirana…“

„Tak budu holka na telefonu pro vraždící duchy?“

Zvedl obočí. Nepoznala, jestli ho to pobavilo, nebo znechutilo. „Měli jsme pocit, že pro tento případ jsi logicky nejlepší. Pokud se na to necítíš, můžeme to samozřejmě přidělit jinému Odhalovači, ale nemusím ti říkat, co pro tebe tento případ může znamenat.“

Čekala, že bude pokračovat. Vezme ten případ, věděla to. Když tak rozhodli starší, je lepší uposlechnout.

A nedokázala to odmítnout. Pomyšlení, že zvládne něco takového, případ, jaký jí udělá kariéru, bylo lákavé. Agnew Doyle se pořád vezl na úspěchu případu Šedých věží, a zřejmě to tak ještě roky bude.

Doyle. Snažila se na něj myslet co nejméně. Dost se jí v poslední době držel z cesty. Asi měl proč… když se z něj Postrach pokusil vymlátit duši za to, že ji uhodil, a Lex si taky přiložil polínko do ohně.

Starosti jí dělal jen čas. Pomáhat jak Ranaři, tak Lexovi byla už tak dost velká zátěž. Neměla na vybranou, a tady začínala mít pocit, že to je to samé.

„Prémie vypsaná na tento případ je slušná,“ řekl nakonec. „Čtyřicet tisíc dolarů.“

Její auto mlelo z posledního. Pohovka se jí rozpadala. Džíny měly na kolenou díry. I s ušetřenými penězi, když dostávala od Lexe tabletky zadarmo, bylo těžké vyžít. Občas si potřebovala zajít do dýmkové místnosti a taky si musela kupovat tabletky od Ranaře, aby zachovala jakési zdání. Taky pivo a cigarety a cédéčka a… čtyřicet tisícovek by jí zařídilo spoustu času stráveného v říši snů.

Přikývla. „Beru to.“

Kapitola pátá

„Mrtví neodpouštějí. Nic necítí. Nevyrostou ani nikam nepokročí. Zůstanou takoví, jací byli, jen lásku nahradí nenávistí.“

Kniha Pravdy, Veraxis, odstavec 329

Normálně by šla do knihovny najít si Pyleovu adresu a podat žádost o poskytnutí finančních záznamů a výpis zaměstnavatelů, ale v tomhle případě to nebylo třeba. Výstřižky z novin a plány domu jí poskytly všechno, co potřebovala, aby si zjistila adresu, a finanční záznamy tu byly také.

Navíc byl Roger Pyle slavný. Tak slavný, že i Chess věděla, kdo to je. Chytře dostal své komické výstupy do televizního seriálu a říkalo se, že se chystá přesunout na filmové plátno. Chess se na ten seriál nikdy nedívala; byla to parodie na náboženský řád z doby před Pravdou. Nicméně nepotřebovala fotky ve složce, aby věděla, jak vypadá, to bylo jasné.

Taky nepotřebovala finanční záznamy, aby věděla, jak je bohatý. Pyle určitě nefingoval výskyt duchů kvůli penězům. I kdyby byly v jeho novém domě četné entity, mohl by nanejvýš doufat, že dostane pár set tisíc. Pro někoho jako on je to jen kapka v moři.

Přesto existují i jiné důvody, proč fingovat výskyt duchů, a čtyřicet tisíc byla pro Chess spousta peněz. Potřebovala je a potřebovala dokázat, že Pyle lže.

Ale nejdřív… pronásledovala ji představa těch prázdných očních důlků stejně jako myšlenka, že k tomu dojde znovu, pokud s tím něco neudělá. Nevěděla, jestli je to duch nebo něco jiného, ale rozsáhlá knihovna Církve byla dobré místo, kde začít hledat.

Kmotra Glassová dřepěla za psacím stolem jako trol na vřesovišti, a dokonce se stejně zlovolně šklebila. Chess se s námahou ovládla, aby jí tu přezíravost neoplatila. Kmotra Glassová ji nikdy neměla ráda; od prvního týdne výcviku, kdy přistihla Chess, jak jí sušenky… sušenky ukradené z kuchyně… za regály v knihovně.

Byl to malý přečin, ale kvůli němu si k ní kmotra vypěstovala zášť. Tento objev vedl k ošklivějšímu, závažnějšímu zjištění… Chess kradla jídlo, protože nebyla zvyklá jíst podle pravidelného režimu, neměla rodinu ani žádný původ. Od Týdne sužování to byla celkem běžná věc, ale nikoli pro zaměstnance Církve.

Kmotra pozvedla husté obočí nad korálkovýma očima. „Pracujete na případu, slečno Putnamová?“

„Ano, kmotro,“ zamávala Chess složkou.

Nedostalo se jí žádné odpovědi, ale vlastně ji ani neočekávala. Místo toho klaply dveře nalevo a Chess vešla do místnosti s omezeným přístupem. Byla jako vždy okouzlena přehlídkou náboženských artefaktů z minulosti, které v jasném světle jako by seděly, čekaly a doufaly, že jednoho dne možná budou znovu užitečné a budou víc než jen artefakty.

Věděla, že by se tak neměla cítit, ale úsměv tlustého zlatého Buddhy v rohu jí vždycky poskytl pocit bezpečí. Oplatila mu úsměv a položila složku i tašku na jeden z dlouhých prázdných dřevěných stolů.

Pod třpytivým zlatým křížem na stěně – další symbol náboženské minulosti – měla Církev police plné příruček o magii. Chess si klekla před ně a prohlížela si tituly. Oči… oči.

Samozřejmě už dřív v magii používala oči, ale jen jako ingredience při určitých kouzlech. Salamandří oči se někdy dávaly do obkladů na vyléčení nedostatku energie. Havraní oči se sušily a drtily pro použití v ochranných kouzlech. Ale nikdy neslyšela, že by se pro cokoli tohoto druhu používaly lidské oči, natož v sexuální magii. Stejně měla pocit, že byly víc než jen přísadou do kouzel.

Nakonec popadla pár knížek a posadila se s nimi. První byl útlý svazek o magii vidění; tomu věřila, ale souvisel spíše s psychickými vizemi a kouzly pro pátrání mimo tělo. Takové věci prováděla Černá brigáda, vládní zaměstnanci Církve, na rozdíl od běžných zaměstnanců, jako je Chess. Vyšetřovali magické a světské zločiny, porušení zákonných i morálních principů, zatímco Chess se zabývala výhradně zločiny týkajícími se falešného strašení – „spiknutí za účelem spáchat podvody týkající se výskytu duchů“ – což byl oficiální termín, a zapuzováním duchů, pokud opravdu existovali.

Druhá kniha poskytla trochu víc informací. Otevřela se na citátu, který už slyšela, o očích jako oknech do duše, a rozebírala tuto ideu z hlediska magie.

Možná tohle ten znak znamenal, ta značka vypálená na Daisyině kůži a namalovaná na stěně za ní. Chess vytáhla fotoaparát, aby si prohlédla fotku z předešlé noci. Při pohledu na strašlivě zohavený obličej instinktivně stiskla rty. Procházela fotky, až našla tu, kterou hledala.

Vůbec to nevypadalo jako obličej. Obličeje neměly tvar trojúhelníku. Ale symetrie znaku naznačovala, že by to mohl být obličej nebo možná jiná část těla. Postrach řekl, že Daisyino tělo bylo první ženské tělo, které našli, a z druhé oběti toho moc nezbylo… Malej Pírko, pokud si vzpomínala. Bylo možné, že někdo buduje nové tělo jako nádobu pro ztracenou duši?

Takové záležitosti byly samozřejmě zřídkavé. Slyšela jen to, že se to stalo, ale nikdy nečelila takovému zločinu, ani sebemenšímu důkazu o něm. Ale oči se rychle rozkládají, pokud nejsou zmrazené; pokud byly opravdu použity k tomu, aby poskytly zrak duchovi připoutanému k zemi, tak společník ducha nebo ten, kdo ho spoutal, bude potřebovat čerstvou várku.

Další smrt.

Přetáhla si rukávy červeného svetru přes dlaně a objala se pažemi, ale přesto ji zamrazilo, což nemělo nic společného s teplotou v místnosti. Duchům nezáleželo na tom, koho zabijí; zkušenost z minulé noci s Annabeth Whitmanovou jí to ostře připomněla, pokud vůbec takovou připomínku potřebovala. Ale ten, kdo ducha vyvolal, jej držel tady na zemi a napájel jej energií…

Nemělo by ji to překvapit. Copak nevěděla lépe než kdokoli jiný, jakých špinavostí jsou lidé schopni? Ale přesto ji to pokaždé překvapilo, unaveným a mizerným způsobem, že někdo našel nový způsob, jak ostatním ublížit.

Prolétla zbytek knihy, ale nic víc nenašla. Ani nepopsala celou stránku v bloku. Později si o tom promluví s Postrachem, možná on bude mít nějaký nápad a bude vědět víc. Nejspíš bude.

S povzdechem vrátila knihy do polic a podívala se na hodiny na druhé straně místnosti. Skoro poledne. Do církevní knihovny run a značek se bude muset podívat jindy… věděla, že tu značku nikdy neviděla.

Ještě na jedno místo se musela podívat. Kmotra Glassová se na ni zamračila, když opustila místnost s omezeným přístupem a zamířila k dlouhé řadě svazků v obyčejné knihovně. Chess si toho nevšímala.

Svazky obsahovaly – nebo měly obsahovat, jenže většina lidí je v polovině případů zapomínala doplnit – všechny informace o výskytu duchů nebo předpokládaném výskytu v Triumph City, o každé budově a každém prázdném stavebním pozemku.

A ty složky na konci… ty byly plné horších věcí, než je výskyt duchů. Tam byli odsouzení zločinci a ti, kdo zemřeli z přirozených příčin před i po Týdnu sužování. Jak už probírala se starším Griffinem, scény vražd měly vlastní rezonanci; oběti se tu často potulovaly zachyceny v okamžiku své smrti, stejně jako se vrahové znovu snažili provést svůj zločin.

Ať už byl Plačící muž kdokoli, byl tady, pokud o něm vůbec měli nějakou informaci.

Po otevření složky ji málem upustila. Takhle jen vydechla tak hlasitě, až se na ni kmotra Glassová nesouhlasně zamračila.

Plačící muž – čili Charles Remington – zavraždil deset prostitutek. Všechny v oblasti pokrývající dnešní Downside na počátku devatenáctého století.

A bral jim oči. Obrázek na zažloutlých dokumentech by mohl být z čipu Chessina fotoaparátu, od roztřepených řezných ran po krystalky ledu tvořící se ve sražené krvi. Ubohá žena.

Zatraceně. Zrovna tohle potřebovala. Vraždící duch, který vyrazil na další kolo. Tolik pokud jde o to moc se do věci nezaplést.

* * *

První pohled na Pyleův dům – nebo spíš na bílou kamennou zeď kolem něj – nijak nerozptýlil její starosti, ani ji nezbavil neklidného očekávání, které cítila od chvíle, kdy si složku okopírovala. Zeď přerušená dřevěnou bránou skrývala samotnou budovu, ale byly přes ni vidět vrcholky stromů a hřeben šedé břidlicové střechy. Chess zastavila před branou a stáhla okýnko. Vytěsnila Charlese Remingtona a jeho oběti z hlavy. Byl čas pracovat.

Z malé kovové skříňky se ozval mechanický hlas. „Vaše jméno a v jaké záležitosti přicházíte, prosím?“

„Cesaria Putnamová z Církve. Přišla jsem kvůli výskytu duchů.“

Brána hladce uhnula stranou a Chess vjela dovnitř.

Ne, peníze Pylea nejspíš nezajímaly. Bílé stěny se zářícími okny táhnoucí se podél zimního trávníku. Dům stál mezi holými stromy, větve agresivně vyčnívaly jako paže, které se jej snaží zadržet. V létě by to mohlo být elegantní, možná i krásné, když je tráva zelená a listí zjemní ostré obrysy. Nyní na ni dům prostě zíral tucty prázdných očí a vyzýval ji, aby odhalila jeho tajemství.

Chess jela po zakroucené příjezdové cestě… zřejmě byla navržena tak, aby ti, kdo přijíždějí, byli nuceni se na budovu dívat co nejdéle, a naopak… až dojela k lesklé strážní budce.

Vyšel z ní druhý strážný oblečený v tlustých tmavě zelených kalhotách a bundě téže barvy. Měl v ní ramena jako horský masiv. Nebyl tak velký jako Postrach, ale moc mu do něj nechybělo. Čepice mu změnila rysy obličeje ve výraz neosobní autority a psací desku s klipem držel jako zbraň.

„Slečna Putnamová?“

„Ano, to jsem já.“

Modrýma očima klidně přejel po každém detailu její tváře, jako by Chess byla socha, kterou si bude muset uložit do paměti. Nakonec krátce kývl. „Zavezte své auto tamhle.“ Ukázal perem doleva. „Někdo vás zavede dovnitř.“

„Kam…“ začala, ale muž se už otočil a zavřel se v malé budce. Má tam tepleji, řekla si, i když na zimu bylo vlastně docela příjemně.

Vytáhla okýnko nahoru a jela dál po cestě, která končila u několika borovic. Tam byla garáž dost velká na šest aut a se širokým asfaltem před sebou. Na okraji stálo několik dalších strážců a čekalo na ni. Je tohle dům, nebo nějaké zatracené vězení? Vypadali, jako by každou chvilku očekávali nepokoje.

Chvilku seděla v autě, a než otočila klíčkem, měla pocit, jako by uvázla na mrtvém bodě. Motor s kašláním zmlkl a Chess otevřela dveře. Cítila, jak na ni všichni upírají oči. Měla si něco dát, než sem jela. V podobných situacích bývala popudlivá.

„Chessie?“

Otočila se k jednomu ze strážných a taška jí vypadla z ruky. Vypadal povědomě i pod tou zatracenou čepicí, ale přesto ho nedokázala úplně zařadit…

„Merritt Hale, pamatuješ si mě?“ Sundal si čepici a Chess se vynořila v hlavě správná vzpomínka.

„Merritte? Tý jo, jak se máš?“

Proběhl krátký nejistý okamžik, kdy nevěděli, jestli se mají obejmout, políbit, nebo si jen potřást rukama, a skončilo to nešikovným poloobjetím.

„Už je to dlouho, co?“ zeptal se a obličej se mu rozestoupil širokým pokřiveným úsměvem, který si pamatovala. „Deset let? Devět?“

„Asi tak, ano.“

„Co jsi odešla studovat do Církve.“ Kývl na její tašku. „Hádám, žes to zvládla, co? Já jsem vypadl, když mi bylo sedmnáct. No, určitě si pamatuješ, že dýl si tě tam nenechají.“

„Pamatuju se.“ Nechtěla, ale pamatovala si to. Coreyův domov pro mládež se to jmenovalo, ale žádný domov to nebyl. Spíš zoo, ale místo postávání a pozorování zvířat vás tam s nimi zamkli.

Merritt si zřejmě myslel totéž. Modré oči mu na chvilku zakryl mrak a nasadil si čepici zpátky, aby zakryl pískové vlasy. „Nicméně si myslím, že tu jsi kvůli duchům.“

Přikývla. „Viděls nějakého?“

„Ne, ale já chodím na denní směnu. Znám pár chlápků, co je viděli, nebo si to přinejmenším myslí. Pojď. Zavedu tě dovnitř.“

Rukou položenou na Chessina bedra ji nasměroval přes asfalt a kolem ostatních strážců, kteří je sledovali přimhouřenýma očima. Merritt zvedl ruku. „Znám ji.“

„Proč se tak dívají?“

„Za normálních okolností by tě prohledali a ujistili se, že u sebe nemáš zbraň nebo tak něco.“

Chess si vzpomněla na nůž zastrčený do kapsy v tašce a krabičku plnou tabletek. Pokud ji budou prohledávat pokaždé, když sem přijde… bude muset být opatrná.

„Cože, mou tašku, nebo i mě osobně?“

Přejel pohledem po jejím těle od nohou po vršek hlavy a znovu se široce usmál. Vždycky to byl sprosťák. A Chess by to měla vědět, protože mu jednou nebo dvakrát dala. V Coreyově domově nebylo moc co dělat a sex byla nejcennější komodita, jakou měla.

A pořád má, když se to tak vezme. Jenže s Lexem nebyla kvůli drogám. Technicky ne.

„Všechno. Pan Pyle nerad riskuje, a my taky ne.“

Uložila si to do paměti pro pozdější použití. Nebude tu trávit moc času, to bylo jisté, pokud si nebude moct přinést Nervíky. Poslední, co potřebovala, bylo začít se škrábat a zvracet, když bude u zákazníka.

Merritt ji odvedl do další místnosti, která zřejmě přiléhala k zadní stěně garáže a měla dveře ven. Ukázalo se, že je to chodba. Oslnivě ji osvětlovaly fluorescenční žárovky vydávající světlo beze stínů; měla pocit, jako by procházela operačním sálem. Nasadila si zpátky sluneční brýle.

Merritt se usmál. „Pan Pyle má rád jasné světlo. A při tom, co se tu děje…“

To byl nepochybně bod v Pyleův prospěch. Na to lidé falšující duchy zřejmě nikdy nepomysleli, že by měli téměř instinktivně toužit po světle, když se bojí. Zvláštní, ale pravdivé.

Samozřejmě bod v Pyleův prospěch byl bodem v její neprospěch, ale nemělo smysl se vzdávat tak brzy.

Merritt otevřel dveře na konci chodby a uvedl ji do malého prostého pokoje, který byl opět velmi jasně osvětlený, ale prázdný. Uchopil lesklý zlatý knoflík na dveřích. „Připravena?“

„Nevím, co tím myslíš.“

„To poznáš,“ zamumlal, ale než mohla odpovědět, prošel dveřmi a naklonil hlavu ke straně, aby jí naznačil, že má jít dál.

Strop měla vysoko nad hlavou, tak vysoko, že stěží dohlédla ke hřebeni střechy. Světle hnědé trámy se křižovaly pod ním a dodávaly náznak soukromí, jaký by Chess ani nepovažovala za možný.

Vybělené dřevo se opakovalo na velké římse nad krbem, která byla tak široká, že by na ní Chess mohla téměř stát, i na křeslech a pohovkách se slonovinovým čalouněním a světle oranžovými polštáři. Koberec měl tutéž oranžovou barvu. Byl to krásný pokoj, cíleně útulný.

Uprostřed stál Roger Pyle. Vyzařovalo z něj charizma stejně jako z Ranaře lacinost; jako by ji fyzicky praštil do hrudi šarmem. Chess se snažila ten pocit potlačit. Nemá smysl si osoby z případu oblíbit hned na začátku.

Jenže Chess si nedokázala pomoci, a pořád se jí trošku líbil, když prošel místností s napřaženýma rukama a nejistým dychtivým úsměvem na tváři.

„Slečna Putnamová, je to tak? Děkuji mnohokrát, že jste přišla. Opravdu… opravdu jsme v koncích a nevíme, co máme dělat.“ Zvedl ruku, aby se poškrábal na strništi na bradě, a Chess si všimla kruhů pod očima, které neviděla, když se usmíval.

„Jsem tu, abych vám pomohla, jak jen dovedu, pane Pyle.“ Vždycky jí nejdřív poděkovali, že přišla. Málokdy jí poděkovali později.

„Prosím, prosím, říkejte mi Rogere. A posaďte se. Kam se poděly mé způsoby… Merritte, mohl byste požádat jednu ze služebných, aby přinesla slečně Putnamové pití? Pití, slečno Putnamová? Co byste si dala? Máme všechno, stačí si jen říct. Svačinku? Máme spoustu jídla, všechny možné druhy, studené maso a hranolky a krevetový koktejl, všechno je to v kuchyni, můžeme vám dát cokoli…“ Rozhlédl se a zastrčil si ruce do kapes jako provinilé dítě, které bylo právě přistiženo, jak se baví během vyučovací hodiny, a tak z něj udělali odstrašující příklad.

Chess se nad ním slitovala a vytáhla z tašky láhev vody. „Nedám si, díky.“

„Aha, vy máte své pití. Skvělé, skvělé. No tak, kde začneme? Co potřebujete vědět? Podívala jste se na spis, co jsem vám dal? Tedy ne vám, ale Církvi? Uvedl jsem tam všechno, všechno, co vím, fotky a vůbec tak.“

„Podívala jsem se na to, pane… Rogere. Je velmi podrobný. Jelikož to probíráme, měla by tu být i vaše rodina. Jsou k zastižení? Ušetří nám to čas, pokud si promluvím se všemi najednou.“

Také je snazší uvážit jejich reakce a všimnout si, jestli se snaží pomáhat jeden druhému, ale to nahlas neřekla.

„Ano, samozřejmě, samozřejmě. Merritte, můžete prosím přivést Kymmi a Arden? Myslím, že Kym se nahoře zkouší trochu vyspat, a Arden… nevím. Možná v nahrávacím studiu nebo tak někde? Ve svém pokoji? Možná se dívá na televizi, to je možné.“

Merritt přikývl a odešel z pokoje. Podíval se na Chess, jako by ji chtěl uklidnit, protože by mohla být nervózní z toho, že ji nechá s Rogerem samotnou.

Nervózní nebylo to správné slovo. Do hlavy se jí začalo vkrádat podezření, které ji nepřekvapilo, ale vzbudilo její zvědavost. Možná všechny celebrity tolik mluví. Nezajímala se o ně ani o jejich životy, ale bylo obtížné uniknout titulkům, příběhu ve zprávách nebo drbům. Věděla, že si většina lidí myslí, že slavní mají neuvěřitelné ego a hodně mluví kvůli tomu.

Nemyslela si, že by to byl případ nečekané upovídanosti Rogera Pylea. Nebo nervozity. A když se posadil na leštěný dřevěný stolek proti ní, viděla, že má pravdu.

Roger Pyle byl totálně sjetý.

Panenky měl jako černé špendlíkové hlavičky na zlatohnědé barvě duhovek. Těkaly kolem a na ničem se nedokázaly zastavit. Mnul si špičkami prstů bříška palců, tam a zpátky, tam a zpátky, jako by hrál na maličké housle. Na krku bylo vidět poskakující pulz. Určitě nelhal o tom, že má problémy se spaním. Při pohledu na něj pochybovala, že by dokázal spát ve vaně plné tekutého Snu.

„Jsem tak rád, že jste přišla,“ řekl znovu, vzhlédl ke stropu, z okna a na špičky svých podupávajících nohou. „Jsme tu teprve tři měsíce, víte? Nechali jsme to postavit, nastěhovali se… byl to náš dům snů, Kymmin a můj. Mé ženy Kymmi, chci říct, a naší dcery Arden. No, seznámíte se s nimi, jakmile je Merritt přivede.“

„Co vás přimělo nastěhovat se sem?“

„Dělám televizní show, Klášter. Je to komedie.“

„Samozřejmě.“

„A taky se mluvilo o filmu. Pro mě, tedy, ne pro tu show, takže bych nemusel tolik pracovat a zůstávat v Hollywoodu. Mysleli jsme si, že pro Arden… nebydlet tam by jí poskytlo normální výchovu. Chtěli jsme být na méně bláznivém místě, někde, kde je to zdravější. Řekl jsem svému producentovi, že si tu chci postavit studio a natáčet show odsud.“

Skryla pobavení tak, že zvedla tašku a vytáhla z ní blok a pero. Myslel to vážně? Triumph City byla žumpa. Minulou noc strávila zkoumáním zavražděné prostitutky a sledováním smrtícího boje gangů.

Pak se opravila. Pro lidi, jako je on, bylo Triumph City zdravější. Nežil v Downside, nežil ani v Cross City nebo Northside. To bílé cihlové monstrum, co se ženou postavili, stálo mimo hranice města, tam, kde byly ulice a budovy širší a úhel pohledu z hlediska zkušeností zúžený. Tady bývalo rušné předměstí a začalo se tu znovu stavět po Týdnu sužování, kdy bylo zdecimováno místní obyvatelstvo a všichni byli zahnáni do rádoby pohodlí poloobecního bydlení.

Už jen při pomyšlení na prázdnou krajinu za stěnami domu měla pocit, že je sledována, nemluvě o tom, že se ošívala, protože tu sedí s někým, koho drogy zahnaly do trochu jiné dimenze. Sevřela pero v prstech a vzhlédla. Doufala, že se nějak udrží nohama na zemi.

Opravdu byla sledována. Světlovlasá žena, jejíž drzý nos byl stejně vyumělkovaný jako tmavě levandulové oči, si prohlížela Chess ode dveří. Vlasy měla zvlněné jako pornohvězda a sahaly jí na ramena. Těsné smetanové šaty zdůrazňovaly pevná prsa a břicho tvrdé a rovné jako kámen. Přesto nebyla nijak sexy, nebyla v ní jiskřička tepla ani intimity, neměla pocit, že se za těma úžasnýma očima skrývá jakýkoli zájem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oči mrtvých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.