Pstruží smrť

M. M. Cabicar

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-100-4 (ePub)

978-80-7512-101-1 (mobipocket)

978-80-7512-102-8 (pdf)

Pstruží smrť

Seděli jsme v obýváku a na chvíli osaměli. Labradorka ležela Kátě u nohou a já se rozhodl využít situace. Při přátelském drbání fenky jsem se několikrát dotkl jejích lýtek.

Nebylo to jiskření. Bylo to, jako když sáhnete na obnažený drát, který zcela ochromí vaše šlachy, a už nejste schopni jediného pohybu. Muchlal jsem psa jako v transu. Celé moje já se přesunulo do těch několika dotyků, víc jsem nedokázal vnímat.

Nevím, jak to Káťa vydržela, nikdo se ještě něčeho podobného neodvážil. Když se pak konečně dopotácela za kamarádkou, zašeptala roztřeseně:

„My... Myslím, že... že na to jde moc rychle.“

„Co udělal?!“ vyskočila pohoršeně.

Před tím, než se skácela, hlesla:

„Hladil psa.“

Sprosťák!

Budu muset s Káťou zapracovat na jejím šatníku. Na jednu stranu to vypadá výhodně, že cokoli z její garderoby mohu bez obav nosit i já, ale bylo by dobré, kdyby bylo na první pohled poznat, o jaké jde pohlaví, a přestala skrývat svou ženskost. Jako když jsme se dnes setkali:

„Přijde mi nefér, že kytky dávají jenom chlapi - tak jsem ti jednu přinesla,“ prohlásila Káťa s úsměvem, vytáhla zpoza zad tulipány a dala mi pusu, než jsem se stačil vzpamatovat.

Jeden pán z protějšího chodníku mi ukázal vztyčený palec a vyceněné zuby v širokém úsměvu.

Ale zjevně neměl tušení, jestli ta osoba v kalhotách a saku mi nabízí sňatek nebo registraci.

Dneska jsem před utíráním tlapek z procházky nejdříve poklekl před Dennisem a požádal ho o packu.

Myslím, že to vůbec nebylo špatné. Dal mi dokonce čtyři. A ještě mě i olízl.

Modlím se, aby to šlo tak i s Káťou.

Proboha, prostě nám to nedošlo. Oznámit tchyni, že se budeme brát – na apríla – to fakt mohlo napadnout jenom mě. Apríl je v tom, že to je pravda, jenže takhle jí to budeme muset říct znovu zítra.

Tentokrát ovšem zazářila Katka, když mamina navrhla, abychom si našli nějakou babku, která má byt a brzo umře, že bychom ho zdědili, tak ji chlácholivě poplácala po ruce s jasnou zprávou v očích:

„My už právě jednu máme!“

Dneska mě tchyně představila nějaké tetě. Já si nezakládám na nějakých škatulkách, ale zděsily mě ty drby, které jsem jasně zahlédl za oznámením: „To je ten Káči objev.“

Ok, mně se líbí, že má ráda pejsky. Její pes Dennis je báječný a nevadí mi její vtípky, že si mě pořídila, aby se jí někdo staral o psa, když je v práci.

Ale budu si s ní muset promluvit, protože mi fakt vadí, když mě představuje známým:

„To je Dennisův upgrade.“

Věty, které nesmíte říct, když si nevěsta zkouší svatební šaty

Celý den jsme strávili po svatebních salónech. Vyčerpávající, ale nádherné. Kátě slušely úplně všechny. Myslím, že není zcela obvyklé, aby budoucí ženich chodil s budoucí nevěstou po salónech, dokonce to, zvlášť v těch luxusnějších, vypadalo, že by mě moc rádi vyhodili, ale mě to bavilo. Žasl jsem, co všechno nevěsty na sebe obléknou. Přesto, pro další generace bych rád poskytl mladým mužům věty, které nesmíte říct, když si nevěsta zkouší svatební šaty:

- Tohle jsou také svatební šaty? Já myslel, že tu jen vybuchla paleta s papírovými kapesníčky.

- Tyhle by ti moc slušely. Pokud bys byla figurka na svatebním dortu čouhající ze šlehačky.

- Kde se tu mezi svatebními šaty vzala ta noční košile?

- To je sukně nebo stan na svatební hostinu?

- Svatební šaty z peří? Já nevím, jak by působilo na příbuzné, kdyby viděli, že jsi ještě před svatbou někde kuchla ptáka.

- Ty šaty jsou tak jedovatě zelené, že bys možná působila příliš otráveně.

- Netušil jsem, že korzety mají tak pevnou konstrukci. Mohla by sis mezi prsa strčit dva tanky a pořád by to drželo.

- Proč je horní polovina šatů bílá a dolní červená? Vždyť to vypadá, jako bys dostala měsíčky.

- Ty šaty jsou sice úžasně žluté a třpytivé, ale mají tak divný hranatý tvar, až nevypadají jako svatební. Spíš jako kdybys na halloween šla za zlatou cihlu.

- Nemáte nějaký řidší závoj? Ona už takhle blbě vidí.

- Wow, šaty barvy koňaku. To jako má být vaječňák nebo něco lepšího?

- A proč je tady vepředu v těch šatech ta obrovská díra, to je úmysl nebo předchozí nevěstě ten kus uhořel?

- Proč jsou všechny šaty tak široké? Nebylo by lepší, kdybychom se brali ve stejném kostele?

- Tak tyhle šaty jsou mechatron! Kdyby to do tebe zepředu nabořil náklaďák, ani si toho nevšimneš.

- To je těžko popsat, jaký je její styl, většinou chodí oblékaná jako islámský terorista.

V jednom salónu si nás dokonce vyfotili a dobrá zpráva je, že Katka si mě pořád chce vzít.

Když zapředete nadšený hovor o operaci v perském zálivu, nedělejte si naděje na nové společné zájmy.

Dostal jsem vynadáno, že vůbec neposlouchám, když vybírá svatební kytici. Dobře. Tak malá zkouška pánové: co se vám vybaví, když někdo zahuhlá „pouštní růže“?

Měl jsem začít aspoň Stingem.

Dnes večer budeme muset oznámit tátovi, že bude svatba. Posledně, když se ptal, prozradil i skrytý motiv. Jeho jediná starost totiž je:

„Kdy se budu zase muset celej umejt?“

Vítejte na vesnici…

Káťa nějak zůstala bez jídla, tak jsem jí vezl oběd. Není snadné dostat se přes ochranku - myslím, že mám určité charizma, jak lidi úplně zblbnout:

„Za kým jdete?“

„Nevěsta Cabicarová.“

„Cabicarová... Cabicarová Nevěsta... Tady je akorát nějaká Cabicarová Kateřina. Kde že dělá?“

„No, dělá svatbu a pak dítě, ale ještě k tomu pracuje.“

„Dítě a svatby? Poslyšte, tohle oddělení tu snad vůbec nemáme.“

„Myslel jsem, jako že se bude vdávat.“

„Aha! Jestli tu není pod jménem za svobodna nebo tak, jak se teda jmenuje teď a jak předtím?“

„Zbouchnutá. Rozená Panna.“

Katka prohlásila, že si jednou nechá napsat rizikové těhotenství.

Vybíráme místo, kde uděláme svatební hostinu. Káťa neví, co si objednat, prý až podle vůně. Pak přišel číšník:

„Já si dám pstruha po mlynářsku a colu. Pro ni hovězí vývar, vodu bez bublinek a pak ji vemte do kuchyně, ona si menu vyčuchá.“

Pstruh byl nádherně položený na amerických bramborách - celý i s hlavou. Podařilo se mi téměř chirurgickou prací obrat maso, takže zbyla jen hlava a zadní ploutev spojená kostřičkou. Vypadal jako pstruh somálský nebo pstruží SMRŤ.

Začínám mít obavy o Kátin hravý vztah k dětem. Když jsem pstružím SMRTĚM plul po talířkách kolem jídelního stolu, udělalo se jí špatně.

Také mi při plavbě vypadlo jedno oko.

Jeho.

Tchyně byla na malé operaci s rukou - čistili jí zanesené kanálky, protože ztrácela cit v ruce. Já si myslím, že to bylo proto, jak nás mlátila. Teď musí nosit ruku nahoru. Ne úplně vzhůru, jakoby se napůl vzdávala, jen tak, jako by kynula. Stále mě to svádí zdravit ji „Ave Caesar!“

Snažil jsem se ji povzbudit, že s takovou rukou bude nedocenitelný spolujezdec každého řidiče. Jen zatnout pěst a zvednout prostředníček.

Také jsem se díval na svatební cesty - chtěli bychom do Paříže, jenže když jsme viděli ty ceny…

Ale mám nový podnikatelský záměr: jestli to tchyni vydrží do prvního máje, budeme ji pronajímat komunistům na tribuny.

Neteř: „Jé, ty máš bříško jako máma!“

...

Sestra: „Ten závoj budeš mít, aby nikdo neviděl, jak jsi vošklivá?“

...

Neteř: „Já mám teď hustší vlasy než teta!“

...

Já: „Jak se cítíš?“

Káťa: „Jako tlustá, ošklivá a s řídnoucími vlasy. Připomeň mi, abych znovu prošla seznam hostů. Mám pár nápadů, jak hodně ušetřit na svatební hostině.“

Denda potkal háravku. Ale skočila ona na něj. Zepředu.

Jezevčice Annie, kterou doma čeká hromada ňafajících mláďat, se neustále sebevražedně vrhala do silnice.

Znáte ten neodbytný pocit, že se vám příroda snaží něco zoufale sdělit?

Tchyně nacvičila nové gesto. Vždy, když řešíme přípravy na svatbu, sundá obvaz po operaci ruky a ukáže jizvu:

„Koukejte, jak mi to trhá žíly!“

Narazil jsem na problém. Jsme svobodní, ale v době, kdy budou ten formulář schvalovat, budeme už oddáni.

Tak jsem to škrtl a napsal vedle Stav: Ženatý | Svobodný „Jiný.“

Dozvěděl jsem se, že prý jsem první ženich v „jiném“ stavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pstruží smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.