Kniha povídek

M. M. Cabicar

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-094-6 (ePub)

978-80-7512-095-3 (mobipocket)

978-80-7512-096-0 (pdf)

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

Zprůměrované teploty

Každý ví, že předpověď počasí nikdy neříká, kolik kde bude stupňů. Jde vždy o jakýsi průměr pro danou oblast. Tak třeba když je dneska v ČR podle předpovědi 24 °C, na jihu Moravy je 27 °C a tady na severu Čech 13 °C.

Což znamená, že jak jsme sem včera přijeli a hlásili 21 °C, muselo být někde v republice 153 °C, protože tady bylo -37 °C. Ovšem měl jsem to čekat, když tu mají místo nádraží iglú a výpravčího dělá lední medvěd. Na nádražní ceduli neměli dávat jméno města, ale upřímný název: „Santova vesnička prokletých”.

Svíčková z morčete

Svíčkovou děláme jen na Vánoce, ale Kátina sestra nás s ní přivítala. A byla vynikající! Byla totiž z králíka, na takovou si pamatuji naposledy u rodičů, když je chovali. Při jídle mě trochu zarazil chlup, byl zrzavý. A vypadal jinak než chlupy ze psa, na které jsme zvyklí. Vím, že měli zrzavého jezevčíka, ale ten už je dlouho v psím nebi a nevšiml jsem si, že by tu z něj někdo nosil svetr nebo si ho zamrazili.

„To je z morčete,“ vysvětlila mi švagrová, „na to si hned zvyknete, ty jsou všude.“ Podíval jsem se na morče. Bylo černé. „Vy jste měli zrzavé morče?“ zeptal jsem se konverzačním tónem.

„No jo, měli, ale to už nemáme - Honzíku jez pořádně a nerejpej se v tom!“

Zítra má být sekaná. Rozhodl jsem se, že před jídlem zkontroluji klec. Říká se, že na zdravém vzduchu vyhládne. Mně tedy ne. Aspoň dokud nedojde svíčková. Nebo morčata.

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

Honzík mi ukazoval velkou knihu. Byl to jeho deník. A to byla fascinující věc hned ze tří důvodů:

1. Není moc kluků, kteří si píší deník, to dělají většinou holky. No schválně, kolik znáte kluků, kteří si píší deník?

2. Je mu 5 let a neumí psát. A troufám si tvrdit, že pětiletých kluků, kteří neumí psát a přes tento handicap si píší deník, je ještě méně.

3. Tvrdil, že ho má dopsaný!

No není to neuvěřitelné? Pátrejte ve své hlavě dál: kolik znáte kluků (holky se nepočítají), co si píší deník (a ti, co umí psát, se také nepočítají) a ještě jej mají dopsaný? Vsadil bych se, že by na to stačily prsty jedné ruky i rybám. Slyšel jsem o lidech, kteří svůj deník drásají až do pětadevadesáti a jsou rádi, když ho stihnout dopsat před svou smrtí. Honzík je hotový už teď. Zní to téměř nemožně, být hotový v pěti letech, ale už má volno.

Na jednu stranu se může zdát smutné, že takové dítě již od života nic zajímavého nečeká, ale buďme upřímní: co jste od svých pěti let zažili, aby to stálo za zmínku v deníku? Kromě dne, kdy vám začaly růst chlupy i z uší, že?

Musíme Honzíkovi prostě fandit, aby se mu v životě už nic napínavého nepřihodilo, protože jeho deník je uzavřený a má čas jen na zábavu. Jen takovou zábavu, která nestojí za zapsání. Na to si musí dávat pozor. Sám jsem ho musel několikrát strhnout a křičet na něj: „Bacha, tohle už je moc dobrodružné! Ještě chvíli a muselo by se to zapsat do deníčku!“ Okamžitě přestal. Asi tak na dvě vteřiny a pak zase pokračoval.

Jsem bohužel vázán strejdovským tajemstvím, takže nesmím prozradit, co v deníku bylo. I kdybych si to pamatoval. Nebo dokázal přečíst zápisky pětiletého analfabeta. Který navíc neumí číst ani psát.

Nakonec musím poznamenat, že když mi dneska asi posté skočil na hlavu ze skříně, velmi pravděpodobně dokončil svůj deník právě včas. Jestli to totiž udělá ještě jednou, zažije něco zajímavého, co bude muset zapsat, ale nebude už k tomu mít ručičky.

2. den

Pořád je zima. Viděl jsem zdejší čerpací stanici. Bylo na ní 12 misek pro psí spřežení. Máme na sobě všechno oblečení, co jsme si přivezli, takže asi 20 vrstev triček a plavek. Prošel kolem nás švagr v šortkách, sedl si na ledovec se zmrzlým mamutem, otevřel pivko a pak se nás zeptal, co tu blbneme v těch kostýmech.

Klub sráčů

Zapomněli jsme v Praze nabrat „papírovou soupravu ke sbírání psích exkrementů“, říkám jí zkráceně „sráčky“. Takže musím vystačit s pytlíky, které máme, jinak budu muset sbírat těmi igelitovými, a to je příliš intimní kontakt s Dennisovými střevy.

Honzík prohlásil, že půjde s námi. A šel. Zabočili jsme do první uličky, Dennis se pustil do díla, Honzík ho chvíli sledoval a pak prohlásil, že se mu taky chce. Zděsil jsem se a křikl, ať kouká sevřít půlky, protože pro něj už nemám sráčky.

To jsem zase dostal dvojku! U toho starého psího dědka se musíte modlit, aby z něj hovno vyšlo, a u toho prcka se musíte modlit, aby to hovno udržel. Budiž mi Nejvyšší Svěrač milostiv! Ještě s sebou Viki, která nic ani nehlásí, ta rovnou trousí po cestě, a budu muset někde najmout hovnocuc.

Critical Days

Právě jsem se vrátil z koupelny, kde jsem učinil pozoruhodný objev. Člověk se stále učí a poznává nové, neuvěřitelné věci. Díky tomu, že vlastním manželku, což je shodou okolností osoba ženského pohlaví - a já jsem moc rád, že to tak na mě vyšlo - jsem více vzdělán o ženských věcech, o kterých jsem předtím neměl ani tušení.

Třeba že existuje speciální mýdlo pro ženy na intimní hygienu. Nyní jsem učinil další obrovitý krok v poznání říše ženských serepetiček: pánové, nebudete tomu věřit, ale ono existuje i mýdlo na „kritické dny“. „Lotion hygiène intime spécial menstruations“ - pokud to chcete francouzsky. Česky jsem to nenašel, ale možná jen proto, že jsem se toho bál dotknout.

Hele, vážně nejsem takový srab, náhodou jsem to i vyzkoušel. Na jednom místě na holeni, nevím proč, ale pořád si ho o něco rozbíjím. Vzal jsem na prst, co zbylo na ústí pumpičky a namydlil se s tím. Nic zvláštního to nedělá, pokud byste také čekali nějaké speciální efekty. Pro jistotu jsem si zaškrtl v diáři den, přesně za měsíc, kdy by to zase mělo začít krvácet. Jsem zvědav, jestli to do té doby vydrží. To by bylo úžasné mýdlo!

Ale možná bych se s ním měl pozítří namydlit úplně celý, podle horoskopu to má být můj kritický den.

Škola bojových umění prďousů

Malá se zase počůrala dřív, než si stačila sednout na nočník. Káťa mi přinesla pár kousků toho mrňavého oblečení, abych ho přepral. Pokud si, pánové, myslíte, že to nic není, tak upozorňuji, že prďousy umí Aikido. Což jsem pochopil až v okamžiku, kdy jsem ten uzlíček prádla v koupelně rozbalil a šlehlo to se mnou přes celou koupelnu.

O dva dny později:

Malá se zase počůrala. Tentokrát jsem si do koupelny vzal Honzíkovu gumovou baseballovou pálku. Ale ponožtičky mi stejně nakopaly. Kdo mohl tušit, že umí taekwondo?

Zaspidermanováno

S čím má můj synovec pyžamo? Hezky hlasitě zakřičte:

„Se Spidermanem!“ Ale no tak, jde to lépe, ne? Dejte do toho víc elánu.

S čím má župan?

„Se Spidermanem!“ No, to je ono! Vykřičte to všichni z plných plic!

S čím má talířek?

„SE SPIDERMANEM!“ Bezva!

S čím má čepici?

„SE SPIDERMANEM!!“

S čím má hrníček?

„SE SPIDERMANEM!!!“ To je ono!

Takže jaký je jeho nejoblíbenější superhrdina?

... Frodo Pytlík.

3. den

Zase zima jak v Rusku. Slunce jsem zahlédl jen jednou. Prošlo rychle přes náměstí, mělo na hlavě kulicha a na každém paprsku palčáky. Zpod šály se jen ozývalo: „Ty vole, který debil tu nechal tuhle dobu ledovou?!“

Třetí oko

Krmím Viki, jenže ona chce jen bavorský vdoleček z mého talíře a ne rohlík se sýrem, co má před sebou. Povedla se mi pěkná kulišárna: když se nedívala, vzal jsem kus pokrájeného rohlíku z jejího talíře, schoval za vdoleček, pak ho nabral na lžičku a dal jí ho, jako by to byl vdoleček a ne rohlík. Zbaštila to! A ani se nebránila. Už na jejím talířku zbývala jen namazaná špička rohlíku, ale ona se tentokrát neotočila. Usmála se, vzala ho a sama ho strčila za vdoleček. A pak na mě mrkla.

Jedním okem, co má vzadu na hlavě.

Výstupní kontrola

Oholil jsem se a Honzík mě zkontroloval, jestli mi někde nezůstal trs vousů. Normálně mě kontroluje manželka, ale nenašel jsem ji, tak musel stačit on. Bylo to v pořádku. Pak mi začal sahat i na nos a na uši, což se mi zdálo divné. Pak jsem si vzpomněl, že sem jezdí i tchyně. A zjevně se tu depiluje po úplňku.

Létání mimin

„Teto, letěla jsi někdy letadlem?“ zeptal se Káti Honzík.

„Ne, ještě ne.“

„Já taky asi ne,“ vzdychl Honzík, „teda možná, když jsem byl ještě mimino.“

„Jako mimino jsi letěl určitě,“ ubezpečil jsem ho, „miminka totiž přepravuje pouze autorizovaný dopravce ČÁP AIR.“

Let trvá asi 9 měsíců a říká se, že start je ta nejúžasnější věc na světě. Někteří prý jenom startují a vůbec nikam potom neletí. Přistání je o dost horší. Letadlo má totiž hrozně malý výstup. Třeba zrovna Viki, aby ji dostali ven, museli v trupu letadla vyříznout díru. A pro pilota to také není asi úplně zábavný let, protože většinu času problije. A je tu ještě jedna zajímavost těchto aerolinek: během letu se vždycky, ale opravdu vždycky, narodí nejméně jeden pasažér. Někdy víc.

4. den

Zima jak mezi půlkami Dědka Mráze. Když jsem se vysmrkal, musel jsem kapesník od nosu ulomit o futra. Obchody tu mají otevřeno jen přes den do 16:00, pokud to nezabalí dřív. Myslel jsem, že to nebude problém, protože den zde musí trvat od ledna do srpna, ale oni tu opravdu všichni ve čtyři zavřou, jdou domů a nikdo z nich si už nemůže nic koupit.

Teta švagr

Viki soustavně říká švagrovi „teta“, někdy „bába“. „To je strejda, Viki,“ vysvětlovala Káťa, „má trochu bříško, viď, asi čeká děťátko. Co to bude? Chlapeček nebo holčička? A jak se bude jmenovat?“

Já bych tipoval, že Pilsner Urquell.

Rodinná výstavka na dveřích ledničky

Dveře ledničky jsou jedna z nejzajímavějších věcí v každé rodině. Tady je spousta fotek dětí, myslím, že většina z toho bude neteř a synovec. Jsou tu tedy i tři stojící surikaty, ale ty jsem nikde neviděl, nejspíš budou z prvního manželství. Jedna fotka nebyla vidět, ptal jsem se Káti, co na ní je. „Verča a děti, co jiného,“ odtušila nepřítomně a dál si četla. Odkryl jsem onu fotku a na ní slonice se dvěma slůňaty. Významně jsem si odkašlal. Káťa zvedla hlavu, zaostřila na fotku, a aniž by hnula brvou, doplnila: „Od té doby všichni hrozně zhubli.“

Všechny fotky na ledničce drží různá zvířátka, která mají na břiše magnet. To je zajímavý nápad. Zkusím ho také dát Dennisovi sežrat a bude nám něco držet na ledničce. Aby to bylo funkční, bude muset být magnet velký aspoň jako cihla, snad to spolkne. Jenže stejně mi to neprojde, stejně jako ty čtyři přísavky na packy, když jsem ho chtěl přilípnout na zadní sklo auta.

Po straně lednice visí obrázky od dětí. Mně se nejvíc líbí mamut. Takového mamuta si můžete vyrobit sami, nejlépe ve škole. Jeho tělo tvoří totiž hranatá černá tabule. Pod tabuli přibijte 4 prkna, to jsou nohy. Použijte hřebíky podkováky, aby měl hezké drápy. Vzadu má mamut střapec, myslím, že se za něj dá tahat, jestli je mamut doma. A nahoře na hřbetě či tabuli je hrb. Nebo houkačka. Takže je to buď mamut s extrémní výdrží na poušti, nebo mamut záchranář.

Na ledničce je úplně nejlepší, že tam mají takové hodiny, jako měli Weasleyovi z Harryho Pottera, které ukazovaly, kde kdo zrovna je. Jen to tady nejsou hodiny, ale spousta papírků s rozvrhy školy a kroužků, ale když je pročtete, dozvíte se, že třeba Honzík právě teď sedí na záchodě. To tu ovšem nikde nevisí, to je sem cítit, protože se na hajzlíku nezavřel. Je to takový štědrý kluk a nechce si všechno nechávat pro sebe. Naplňuje mě to podobným altruizmem, asi se s ním půjdu podělit o oběd, který jsem snědl před hodinou.

Zajímavý byl obrázek lvice. Když jsem ho dal ke kleci s morčetem, morče bylo mnohem klidnější. Asi lva opravdu zvířata vnímají jako krále. Neuvěřitelné. Morče dokonce vůbec nevylezlo z domečku. Už 3 dny. To bude jako u svatých, kterým stačí jen duchovní pokrm.

5. den

Neustálá zima. Zjistil jsem, že sněhuláci zde mají trvalý pobyt.

Udělali jsme si výlet po okolí.

Kytičky

Viki se rozběhla po louce a začala sbírat kytičky. Je kouzelné, s jakou grácií se ta malá princezna sehne ke květince, použije svůj pinzetový úchop, uštípne ji a pak nosí mamince. Zatím Káťa dostala sedmikrásku, pampelišku, fialku, modřenec a nějaké hovno na lopuchu. Káťa tvrdí, že to byl hlemýžď, a určitě má pravdu. Jen obyčejný hlemýžď. Celý posraný strachy, v šatečkách z toaleťáčku a se stopami peristaltiky po těle.

Živý živý plot

Šli jsme kolem nádherného živého plotu. Túje byly snad 3 metry vysoké, husté a neprostupné. Velká zelená stěna, nádherně zastřižená. Kopali jsme si s míčem a najednou nám vletěl přímo do plotu. A ozvalo se z něj: „JAU!“ Ale byl to moc hodný živý plot, sice chvíli nadával, ale potom nám přeci jen míč podal zpátky. Myslím to doslova - v plotu se objevila ruka a podala nám ho. Tak jsem řekl: „Promiň, plote.“ a z něj vyšlo takové: „Checht.“ Prvně v životě jsem tak potkal opravdový živý plot. Živý živý plot.

Bába Glum

Švagrová vyprávěla kamarádce naši dnes již legendární rodinnou historku, když Viki viděla poprvé Gluma v Pánovi prstenů. Jak natáhla ručku, ukázala na něj a jednoznačně prohlásila: „BÁBA!“ Dvanáctiletá dcera kamarádky si postěžovala, že její strýc jí také říká, že vypadá jako Glum. Švagrová ji okamžitě utěšila a podrbala ve vlasech se slovy: „To je ale blbost, ty vůbec nevypadáš jako Glum!“ Děvče se usmálo. „Ty náhodou vypadáš jako Glumova sestra,“ doplnila bezelstně. Kdyby ta holka měla místo očí meče, švagrová by byla na místě prošpikovaná. A kdyby navíc ta holka měla místo nosu cibuli, místo úst papriku a místo uší slaninu, možná by bylo i ražniči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha povídek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.