Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magie zabíjí

Magie na vzestupu

Magií zlomená *

Magie změny *

Magie střelného prachu

* Připravujeme, české názvy se můžou ještě změnit

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-699-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-700-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Našim otcům, ať už jsou kdekoliv

Poděkování

Rádi bychom poděkovali Anne Sowardsové, naší editorce, že v nás věří a vždy pracuje na tom, aby byla kniha co nejlepší. Rádi bychom také poděkovali naší agentce Nancy Yostové, za přátelství a všechnu její pomoc.

Na tvorbě těchto knih pracovalo mnoho dalších lidí. Michelle Kasperová, produkční editorka, a Jamie Snider, její asistent, kteří dohlíželi na proces přetvoření rukopisu v hotovou knihu. Judith Lagermanová, umělecká ředitelka, Juliana Kolesvová, umělkyně, a Jason Gill, návrhář přebalu, kteří vytvořili tak úžasnou obálku. Amy Schneiderová dostala těžký úkol zkorigovat a dát do pucu ten náš nepořádek. Rebecca Brewerová, asistentka Anne, a Sarah E. Youngerová z Literární agentury Nancy Yostové se statečně snažily vypořádat s našimi požadavky. Vám všem jsme hluboce vděční.

Zvláštní poděkování patří beta čtenářům, kteří nám pomáhali knihu vylepšit: Erice Brooksové, Ying Areeratové, Hasně Saadaniové, Lauře Hobbsové, Michelle Kubeckové, Wendy Baceskiové, Joyce Casementové, Williamovi Stonierovi a dalším.

A nakonec díky vám, drazí čtenáři, že věříte v Kate Danielsovou a její podivný svět.

1.

Protočila jsem kopí. „Ještě jednou mi budeš odmlouvat, a dostaneš domácí vězení.“

Julie obrátila oči v sloup s veškerým pohrdáním, jakého jen bylo čtrnáctileté dítě schopné, a odhrnula si světlé vlasy z obličeje. „Kate, a kdy to jako použiju v normálním životě?“

„V nejbližších pěti vteřinách, abys mi zabránila tě probodnout.“

Za šestadvacet let svého života jsem vystřídala spoustu povolání. Nikdy jsem nezkoušela učit. Většinou jsem zabíjela lidi nejrůznějšími vynalézavými, krvavými způsoby. Julie ale byla mojí chráněnkou, měla jsem za ni zodpovědnost a cvičení s kopím jí prospěje. Posilovalo svaly, reflexy a zlepšovalo rovnováhu. Až přejdeme k výuce boje s mečem, bude je potřebovat.

Před pár desítkami let se magie vrátila do našeho světa, rozdrtila civilizaci založenou na technologiích a s ní i jakoukoliv iluzi bezpečí. Magie a technologie stále bojovaly o svět, přetahovaly se o planetu jako dvě děti peroucí se o míč. A když vládlo jedno, nefungovalo to druhé.

Policisté se snažili ze všech sil udržovat pořádek, ale polovinu času nefungovaly telefony a všichni dostupní členové sboru řešili naléhavější stavy nouze jako například zachraňování školáků před hejnem hladových harpyjí. Zdrojů a zásob bylo málo, život neměl příliš velkou cenu, takže lidem nedělalo problém okrádat a vykořisťovat druhé. Ti chytřejší nevycházeli v noci z domu. Pokud vás nedostaly podvratné živly, postaraly se o vás ty magické s obrovskými zuby.

Každý zodpovídal za svou vlastní bezpečnost a spoléhali jsme se na magii nebo chladné a střelné zbraně. Julie sice ovládala vzácnou a vysoce ceněnou magii, ale v boji jí nebude nic platná. Možná viděla barvy magie, ale to jí nepomůže zabít upíra. Andrea, moje nejlepší kamarádka, ji učila střílet. Já bych se ze tří metrů nedokázala trefit ani do slona, i když bych ho tou puškou nejspíš dokázala ubít k smrti. Ale mohla jsem ji naučit, jak používat zbraně nablízko.

Udeřila jsem kopím směrem k Juliinu pasu, pomalu jako šnek. Zatočila kopím jako veslem a plácla jím po tom mém, srazila ho k zemi.

„A?“

Věnovala mi naprosto bezvýrazný pohled. Většinu času brala trénink vážně, ale byly dny, kdy jí to v hlavě prostě přepnulo a mozek přestal spolupracovat s tělem. Nejspíš existoval nějaký způsob, jak ji z toho vytrhnout, nějaká správná „maminkovská“ slova, která by zabrala, ale Julii jsem našla před rokem na ulici a celá ta věc s rodičovstvím pro mě byla pořád nová. Má matka zemřela dřív, než jsem si na ni mohla vytvořit nějaké vzpomínky, takže jsem se na praktické zkušenosti nemohla spoléhat.

A jako by toho nebylo dost, použila jsem magii, abych Julii zachránila život. Nemohla odmítnout můj přímý rozkaz, i když to nevěděla, a já se rozhodla, že se to nedozví. Několikrát mi to ujelo a zjistila jsem, že s tím má hodně co do činění intonace. Dokud jsem jí dávala instrukce a neštěkala po ní rozkazy, nedělalo jí nejmenší potíže mě ignorovat.

Lesy Smečky kolem nás překypovaly životem. Odpolední slunce jasně svítilo. Listí šustilo v lehkém vánku. Po větvích sem a tam běhaly veverky, naprosto je neodrazoval fakt, že v jejich těsném sousedství žije několik stovek masožravých dlaků. Někde v dálce se ozývalo bručení motorových pil. Hrozilo totiž, že úzká cesta vedoucí do Pevnosti bude brzo neprůchodná, takže dnes ráno vyrazil tým kožoměnců ven, aby pár stromů porazil.

Vzduchem plul žlutý motýl. Julie ho pozorovala.

Stáhla jsem kopí, protočila ho v ruce a tupým koncem ji šťouchla do levého ramene.

„Jau!“

Povzdechla jsem si. „Prosím tě, dávej pozor.“

Julie se zašklebila. „Bolí mě ruka.“

„Tak příště ten úder zablokuj, ať tě nebolí ještě něco dalšího.“

„Tohle je týrání dětí.“

„Nefňukej. Děláme veslařský blok.“

Protočila jsem kopí znovu ostrým koncem dopředu a opět bodla jejím směrem, velmi pomalu. Julie přitiskla zbraň k zemi a v téhle pozici zůstala.

„Nestůj s tam s tím kopím jak tvrdé y. Máš možnost zaútočit, tak bys s tím mohla něco udělat.“

Zdvihla zbraň a polovičatě se pokusila mě bodnout do hrudi. Dala jsem jí vteřinu, aby se stáhla zpátky, ale ani se nepohnula. To by stačilo. Měla jsem toho dost.

Protočila jsem znovu kopí a podrazila jí nohy. Padla na záda a já zabodla zbraň do země jen pár centimetrů od jejího krku. Zamrkala, světle plavé vlasy rozházené kolem hlavy.

„Co s tebou dneska je?“

„Kevin se zeptal Maddie, jestli by s ním nechtěla jít k Měsíčnímu tanci.“

Medvědodlačice Maddie byla Juliina nejlepší kamarádka a Měsíční tanec zase způsob Smečky, jak dovolit pubertálním kožoměncům trochu si zařádit. Každý páteční večer, pokud zrovna nevládla magie, vytáhli ven reproduktory a z hradeb na plné pecky řvala taneční hudba. Když vás nějaký kluk pozval na taneček pod měsícem, samozřejmě šlo o velkou věc. Ale to pořád nevysvětlovalo, proč se mé chráněnce najednou vypařily z hlavy dva měsíce tréninku s kopím.

„No a?“

„Mám jí pomoct vybrat, co si zítra vezme na sebe,“ oznámila mi Julie a dál se válela na zemi jako lenochod.

„A to je důležitější než trénink?“

„Ano!“

Vytáhla jsem kopí ze země. „Tak dobře. Běž a dělej, co potřebuješ. V sobotu budeme trénovat o hodinu déle.“ Když se dostala do podobné nálady, žádná síla na světě ji nedokázala přinutit k soustředění, takže trénink by byl stejně jen ztrátou času.

Z mláděte lenochoda se v mžiku proměnila v čipernou gazelu a vyskočila zpátky na nohy. „Děkuju!“

„Jistě, jistě.“

Zamířily jsme z lesa ven. Svět se na okamžik zastavil a pak nás zalila vlna magie, utopila lesy kolem. Motorové pily zakašlaly a ztichly, jejich řev nahradilo hlasité nadávání.

Tomuhle úkazu se oficiálně říkalo Pozměnová rezonance, ale všichni o něm mluvili jako o magických vlnách. Přicházely odnikud a přelily se přes svět, zhasly elektřinu, zasekly spalovací motory i pistole, a odnikud se zhmotnily stvůry. Pak magie opět zmizela, elektrická světla naskočila a palné zbraně zase získaly svou smrtonosnost. Nikdo nedokázal předpovědět, jak silná vlna bude, nebo jak dlouho vydrží. Život byl díky tomu trochu chaotický, ale přežívali jsme dál.

Stromy se rozestoupily a odhalily před sebou rozhlehlou travnatou pláň. Uprostřed se zdvihala k nebi Pevnost jako člověkem vytvořená hora. Názorná ukázka toho, co se stane, když se sejde několik stovek hluboce paranoidních a nadlidsky silných lidí a rozhodnou se, že by chtěli bezpečné místo, kam složit hlavu. Z jednoho úhlu Pevnost připomínala moderní opevněné sídlo, z jiného zase středověkou baštu. Blížily jsme se k ní ze severu, takže jsme měly výhled na hlavní věž. Odsud vypadala jako ponurý, zlověstný mrakodrap, i se střešním bytem, kde jsme s Curranem měli naše doupě.

Ale nebylo to tak vždycky. Nezačalo to mezi námi tak, že bychom se na sebe podívali a okamžitě se rozhodli, že jsme našli spřízněnou duši. Když jsme se potkali, on si o mně myslel, že jsem zbrklý žoldák, který nerespektoval autority, protože se mu zrovna zachtělo, a já zase, že je to arogantní parchant s tolika problémy, že by jimi mohl naplnit Pevnost od sklepa po střechu. Ale teď jsme byli spolu. Je Pánem šelem a já jeho chotí, takže jsem se najednou dostala do vedení patnácti set kožoměnců, největší smečky na Jihu. Tu zodpovědnost jsem nechtěla, a kdybych měla na výběr, utekla bych od ní tak daleko, jak jen by to šlo. Taková však byla cena, abych s ním mohla zůstat. Milovala jsem ho a stál mi za to. Stál mi za to všechno.

Obkroužily jsme Pevnost a prošly širokou, otevřenou branou na vnitřní nádvoří. Skupina kožoměnců pracovala na jednom ze smečkových vozidel, upraveném jeepu, jehož nafouklá, zdeformovaná kapota pod sebou ukrývala dva motory. Jeden na benzín, druhý na očarovanou vodu. Když jsme procházely kolem, zamávali na nás. Zamávaly jsme jim nazpátek. Kožoměnci mě přijali mezi sebe, částečně protože jsem o svou pozici bojovala a nedala jim na výběr, částečně také proto, že i když byl Curran férový, měl velmi malou toleranci pro voloviny. Ne vždy jsme se ve všem shodli, ale pokud se ke mně někdo odvolal osobně, Curran mě nepřehlasoval, a Smečce se líbilo, že mají možnost druhého názoru.

Vyztužené ocelové dveře stály rozevřené dokořán. Pozdní květen byl v Georgii horký a v létě bude ještě hůř. Pokoušet se vybavit Pevnost klimatizací byla předem prohraná bitva, takže teď každé okno a dveře zely dokořán, aby se vytvořil alespoň průvan. Prošly jsme úzkou chodbou a vydaly se nahoru po obrovském schodišti, prokletí mé existence. Nenáviděla jsem ho už poprvé, kdy jsem po něm musela vystoupat, a zranění kolene onu nenávist jen prohloubilo.

Druhé patro.

Třetí patro. Pitomé schody.

„Choti!“

Naléhavost v tom hlase mě donutila se otočit. Chodbou ve třetím patře ke mně běžela starší žena, oči doširoka rozevřené, ústa pootevřená. Meredith Coleová. Maddiina matka.

„Chtějí je zabít!“ Chytila se mě. „Hodlají zabít moje holčičky!“

Všichni kožoměnci v chodbě ztuhli. Vztáhnout ruku na alfu bez předchozího svolení se počítalo jako napadení.

Tony, jeden z Doolittlových asistentů, se vynořil zpoza rohu, běžel směrem k nám. „Meredith! Počkejte!“

Doolittle pracoval jako hlavní mág léčitel Smečky. Zalila mě vlna děsu. Léčitel Smečky by zabil dítě jen z jediného důvodu.

„Kate? Co se děje? Kde je Maddie?“ Julii přeskočil hlas o tóninu výš.

„Pomozte mi!“ Meredith mi stiskla paži, až mi kosti zaprotestovaly. „Nedovolte jim, aby zabili moje děťátka.“

Tony se zastavil, nebyl si jistý, co má dělat dál.

Podařilo se mi udržet hlas vyrovnaný. „Ukažte mi je.“

„Tudy. Má je Doolittle.“ Meredith mě pustila a ukázala kamsi do chodby.

„Co se děje?“ vypískla Julie.

Vydala jsem se ostrým krokem chodbou. „To za malou chviličku zjistíme.“

Tony nás dohnal a připojil se k nám. Chodba vedla k nemocničnímu křídlu.

„Je vzadu,“ řekl Tony. „Zavedu vás tam.“

Ujal se vedení a my ho následovaly přes nemocniční křídlo až do kulaté místnosti. Z ní vedlo šest dlouhých, úzkých chodeb, šedých, betonových tunelů. Tony si vybral ten přímo před námi. Na konci na nás čekaly ocelové dveře s příznačnými stříbrnými odlesky. Došli jsme až k nim, zvuk našich kroků se odrážel od stěn. Dveře strážily tři závory, každá z nich silná jako moje zápěstí. A teď byly odemčené. Najednou mi bylo těžko u srdce. Nechtěla jsem vidět, co je za nimi.

Tony popadl masivní kovový držák, sloužící jako klika. Napnul svaly a dveře otevřel. Za nimi se nacházela místnost pohroužená do šera. Vešla jsem dovnitř. Po mé pravici stál vedle několika židlí Doolittle, černoch, jemuž bylo těsně kolem padesáti, s tmavou kůží a vlasy prokvetlými stříbrem. Otočil se, aby se na mě zadíval, a jeho obvykle vlídný pohled mi pověděl vše, co jsem potřebovala vědět. Mé nejhorší obavy se naplnily. Nebyla naděje na uzdravení.

Po mé levici stály dvě vězeňské cely, zalité modrým světlem vílamp. Každou celu obepínaly mříže z oceli a stříbra. Neviděla jsem na nich žádné dveře. Jediný přístup do cely byl v přední části, skrze otvor, jehož mechanismus připomínal dvířka výdejního automatu.

Uvnitř cel čekaly dvě stvůry. Groteskně znetvořené, jejich těla vypadala jako strašlivý výplod noční můry, složená z částí připomínajících lidské, příliš velkých drápů a chomáčů husté srsti. Choulily se v rohu svých cel a snažily se přitisknout k sobě, i když je oddělovaly mříže a plexisklo. Pohled na jejich tváře s příliš velkými čelistmi a podivně pokřivenými zuby vás nejen zmrazil na místě, ale pamatovali jste si ho celý život.

Stvoření po levici zdvihlo hlavu. Upřely se na nás dvě lidské modré oči, plné děsu a bolesti.

„Maddie!“ Julie klesla na zem u mříže. „Maddie!“

Druhá stvůra se pohnula. Poznala jsem kštici hnědých vlasů. Maddie a Margo. Z Juliiny nejlepší kamarádky a jejího dvojčete se stávali lupové.

Každý kožoměnec stál před volbou. Zachovat si lidskost tím, že bude dodržovat řád, přísnou disciplínu a neustále se držet na uzdě, nebo se poddat násilným nutkáním, vyvolávaným přítomností Lyk-Vé, viru kožoměnců, a stát se šíleným lupem. Lupové vraždili, mučili a vyžívali se v bolesti ostatních. Už si nedokázali udržet čistě lidskou nebo zvířecí formu. Jakmile se z kožoměnce stal lupus, nebylo cesty zpátky. Smečka je musela nechat uspat.

Ve chvíli příliš velkého stresu se množství Lykosova viru v těle kožoměnce prudce zvýšilo. Doba dospívání, se všemi hormonálními změnami a emocemi jako na horské dráze, byla nejvíc stresujícím životním obdobím, jemuž kožoměnci čelili. Čtvrtina dětí ho nepřežila.

„Povězte mu,“ žadonila Meredith. „Povězte mu, že mé děti nesmí zabít.“

Doolittle se na mě zadíval.

Smečka měla složitý způsob, jak vyhodnotit pravděpodobnost lupismu, založenou na množství viru v krvi. „Jaké je Lykosovo číslo?“

„Dva tisíce šest set jednotek u Maddie a dva tisíce čtyři sta u Margo,“ řekl.

Když počet jednotek překročil tisícovku, změna v lupa byla téměř naprosto jistá.

„Jak dlouho už jsou v tomhle stavu?“ zeptala jsem se.

„Od dvou hodin včera v noci,“ oznámil mi Doolittle.

Byl konec. Byl konec už před čtrnácti hodinami. Jen jsme se snažili oddálit nevyhnutelné. Kruci.

Julie se křečovitě držela mříží. Srdce se mi stáhlo do tvrdého, bolestivého uzlíku. Ještě před pár měsíci vypadala úplně stejně jako ony, směs zvířete a člověka, tělo znetvořené virem. Pořád jsem měla noční můry, v nichž jsem nad ní stála, zatímco na mě vrčela připoutaná k nemocniční posteli, a když jsem se vzbudila, vždycky jsem zamířila k jejímu pokoji i uprostřed noci, abych se přesvědčila, že je naživu a v pořádku.

„Choti, prosím. Moc tě prosím,“ zašeptala Meredith. „Uzdravila jsi Julii.“

Neměla ani potuchy, co po mně žádá. Cena byla příliš vysoká. I kdybych souhlasila… což by se nestalo… vyhnat virus z Juliiny krve vyžadovalo účast celého sesterstva čarodějnic, moc několika pohanských kněží a to, že jsem skončila vyčerpaná téměř k smrti. Byla to jednorázová záležitost a já ji nemohla zopakovat.

„Julie se uzdravila díky vlastní magii,“ zalhala jsem tiše.

„Prosím!“

„Je mi to tak líto.“ Ta slova chutnala na jazyku jako rozdrcené sklo. Nemohla jsem nic udělat.

„To nemůžete!“ otočila se Julie ke mně. „Nemůžete je zabít! Nevíte, co se může stát. Možná se z toho ještě dostanou.“

Ne, nedostanou. Věděla jsem to, ale stejně jsem se krátce zadívala na Doolittla. Zavrtěl hlavou. Pokud by měla děvčata jakoukoliv šanci na zotavení, už by se u nich projevily známky zlepšení.

„Jen potřebují víc času.“ Meredith se držela Juliiných slov jako tonoucí stébla. „Jen víc času.“

„Počkáme,“ řekla jsem.

„Jenom to budeme prodlužovat,“ poznamenal Doolittle tiše.

„Počkáme,“ zopakovala jsem. Alespoň to jsme pro ni mohli udělat. „Pojď se se mnou posadit, Meredith.“

Sedly jsme si do křesel naproti sobě.

„Jak dlouho?“ zeptal se tiše Doolittle.

Krátce jsem se zadívala na Meredith. Upřeně hleděla na své dcery. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Tak dlouho, jak bude potřeba.“

* * *

Zkontrolovala jsem hodiny na zdi. V místnosti jsme strávili přes šest hodin. U dívek se neprojevila žádná změna. Čas od času jednu nebo druhou popadla zuřivost, a bily tělem do plexiskla, vrčely v bezmyšlenkovitém běsu a pak zase padly vyčerpaně zpátky na podlahu. Jen dívat se na ně bolelo.

Doolittle na pár hodin odešel, ale teď byl zpátky, seděl sám u zdi na opačné straně, tvář měl popelavě šedou. Neřekl ani slovo.

Před několika minutami do místnosti vešla Jennifer Hintonová, alfa klanu vlků. Chvíli tu stála, opírala se o zeď a objímala si rukama břicho a dítě v něm. Tvář staženou ve ztrápeném výrazu, úzkost v jejích očích hraničila s panikou. Přibližně deset procent vlkodlaků se stávalo lupy už při narození.

Meredith sklouzla ze židle. Posadila se na podlahu vedle plexiskla a začala zpívat. Hlas se jí třásl.

„Princi můj maličký spi…“

Bože.

Jennifer si přitiskla dlaň na ústa a prchla z místnosti.

„Ptáčkové sladce již sní…“

Margo se pohnula a připlazila se blíž k matce, jednu pokroucenou nohu přitom táhla za sebou. Maddie ji následovala. Společně se všechny tři choulily a tiskly se k plexisklu. Zoufalá Meredith nepřestávala zpívat. Její ukolébavka byla zrozená z roků a roků lásky a naděje, a to všechno teď umíralo. Oči se mi zalily slzami.

Julie vstala a vyklouzla pryč z místnosti.

Poslouchala jsem, jak Meredith zpívá, a přála si, abych v sobě měla víc magie. Jiné magie. Přála jsem si, abych zmohla víc. Co si pamatuju, můj adoptivní otec Voron se ze mě snažil vytvořit zbraň. Moje nejstarší vzpomínka je, jak jím zmrzlinu a na kolenou mi leží šavle. Naučila jsem se spoustu bojových umění, rvala se v arénách a písečných jamách, dokázala jsem odejít do divočiny a vynořit se odtamtud o měsíce později, aniž by mi to nějak ublížilo. Dokázala jsem ovládat nemrtvé a ukrývala jsem to před světem. Dokázala jsem z krve vytvořit pevné bodce a použít je jako zbraň. Naučila jsem se několik slov moci, slov v řeči tak prapůvodní, tak silné, že ovládala samotnou podstatu magie. Člověk je nemohl pouze znát, buď je ovládl, nebo zemřel. Bojovala jsem s nimi a přivlastnila si je. Při vrcholu magické tsunami jsem moc jednoho použila, abych donutila armádu démonů před sebou pokleknout.

A nic z toho mi teď nedokázalo pomoct. Měla jsem všechnu tu moc a nebyla jsem schopná pomoci dvěma vyděšeným dívkám a jejich matce, která si mohla vyplakat oči. Dokázala jsem jenom ničit, zabíjet a drtit v prach. Přála jsem si, abych to mohla nějak zažehnat, prostě zamávat rukama a zaplatit jakoukoliv cenu, jíž bylo potřeba, aby zase bylo všechno v pořádku. Tak zoufale jsem to chtěla nějak napravit.

Meredith ztichla.

Julie se vrátila, nesla s sebou tyčinku Snickers. Třesoucími se prsty ji rozbalila, rozlomila sladkost napůl a pak obě poloviny hodila do cel skrze otvory.

Maddie vztáhla ruku se čtyřmi pahýly místo prstů a jedním deseticentimetrovým drápem. Nabodla na něj tyčinku a přitáhla si ji k sobě. Vyhákla čelist a zahnutými zuby ukousla maličký kousek čokolády. Měla jsem pocit, že mi pukne srdce.

Margo se vrhla proti sklu, vrčela a plakala zároveň. Patnácticentimetrové plexisklo se ani nezatřáslo. Vrhala se proti němu znovu a znovu a kvílela přitom. Meredith trhla rameny pokaždé, když tělo její dcery narazilo do průhledné stěny.

Dveře se otevřely. Uviděla jsem povědomé svalnaté tělo a krátké plavé vlasy. Curran. Musel být mimo Pevnost, protože místo obvyklých tepláků na sobě měl džíny. Když jste se na něj zadívali, měli jste z něj dojem nesmírné síly. Široká ramena a mohutný hrudník mu napínaly triko. Na pažích se mu rýsovaly vypracované bicepsy. Břicho měl ploché a tvrdé. Všechno na něm vypovídalo o čisté fyzické síle, spoutané, ale připravené kdykoliv se uvolnit. Pohyboval se jako kočka při lovu. Elegantně, hbitě a naprosto tiše. Kradl se chodbami Pevnosti jako lev v kamenném doupěti. Kdybych na něj narazila v temné uličce a neznala ho, velmi rychle bych odtamtud prchla.

Jeho fyzická přítomnost byla znepokojující, ale tu pravou moc měly jeho oči. V okamžiku, kdy jste se zadívali do jeho šedých duhovek, věděli jste, že nenechá žádné znevažování své autority bez odezvy, a když mu zaplály zlatem, bylo vám jasné, že brzy zemřete. Osud má zřejmě smysl pro ironii, protože se zamiloval zrovna do mě. Já jeho autoritu vyzývala každý týden.

Nepodíval se na mě. Když většinou vstoupil do místnosti, naše pohledy se setkaly na jeden tichý okamžik v bezeslovném: Ahoj, všechno v pořádku? Ani se na mě nepodíval a výraz měl pochmurný. Něco bylo hodně špatně. Ještě něco kromě Maddie.

Prošel kolem mne za Doolittlem a podal mu malý plastikový sáček naplněný olivově zelenou pastou.

Doolittle váček otevřel a přičichl si k obsahu. Oči se mu rozšířily. „Kde…“

Curran zavrtěl hlavou.

„To je panacea?“ Meredith se ke mně prudce otočila, do očí se jí náhle vrátil život.

Panaceu vyráběli kožoměnci v Evropě a střežili její tajemství jako ten největší poklad. Smečka se ji snažila zpětně analyzovat a vyrobit už léta, ale bezvýsledně. Bylinná směs snižovala šance lupismu při porodu o sedmdesát pět procent a dokázala zvrátit poloviční proměnu u jedné třetiny dospívajících. V Atlantě býval jeden člověk, který ji pašoval v malých dávkách do města a pak ji prodával Smečce za nehorázně vysoké ceny, ale před pár týdny ho kožoměnci našli plavat v rybníce s podříznutým hrdlem. Jimův bezpečnostní tým vrahy vystopoval k jižnímu pobřeží. Odpluli mimo naši soudní pravomoc. Teď držel Curran v ruce sáček s panaceou. Co máte za lubem, Vaše chlupaté Veličenstvo?

„Je tam dost jen na jednu dávku,“ řekl Doolittle.

Kruci. „Můžeš sehnat víc?“

Curran zavrtěl hlavou.

„Musíte si vybrat,“ oznámil Doolittle.

„Nemůžu.“ Meredith se schoulila.

„Nenuťte ji si vybrat.“ Jak by ksakru mohla upřednostnit jedno dítě před druhým?

„Rozdělte ji,“ rozhodl Curran.

Doolittle zavrtěl hlavou. „Můj pane, máme šanci zachránit jednu z nich…“

„Řekl jsem, že se rozdělí,“ zavrčel Curran. Oči mu zaplály zlatem. Měla jsem pravdu. Stalo se něco hodně špatného a nešlo jen o Maddie a Margo.

Doolittle zaklapl ústa.

Curran se stáhl dozadu, kde se opřel o zeď se zkříženýma rukama.

Pasta byla rozdělena na dvě stejné porce. Tony každou smíchal s půl kilem mletého hovězího a upustil je do cel. Děti se vrhly na maso, začaly ho olizovat z podlahy. Vteřiny pomalu uplývaly, táhly za sebou minuty.

Margo sebou trhla. Kožešina na jejím těle se vpila znovu do kůže. Kosti se jí znovu složily do správného tvaru, zmenšily se a vyrovnaly… Vykřikla a na podlahu už padla lidská dívka, nahá a zakrvácená.

Díky. Díky, ať už jsi tam nahoře kdokoliv.

„Margo!“ zavolala Meredith. „Margo, zlatíčko, odpověz mi. Odpověz mi, drahoušku.“

„Mami?“ zašeptala Margo.

„Zlatíčko!“

Maddiino tělo se otřáslo. Ruce a nohy se jí zkroutily. Pokřivení jejího těla se zmenšilo, ale zvířecí rysy stále zůstávaly. Najednou mi bylo těžko u srdce. Nezabralo to.

„Je dole na dvojce,“ oznámil nám Doolittle.

Koeficient proměny ukazoval, nakolik tělo postoupilo mezi fázemi proměny. „Co to znamená?“

„Je to určitý pokrok,“ řekl. „Kdybychom měli víc panacey, dovolil bych si být i optimistický.“

Ale neměli jsme. Tony totiž sáček jen tak nevysypal. Rozřízl ho napůl a pak vnitřek otřel masem a zbytky seškrábal tupou hranou nože. Maddie se stále proměňovala v lupa. Museli jsme sehnat víc panacey. Museli jsme ji zachránit.

„Nemůžeš ji zabít!“ Julii přeskočil hlas o tóninu výš. „Nemůžeš!“

„Jak dlouho můžete udržet dítě v umělém spánku?“ zeptal se Curran.

„Na jak dlouho to bude potřeba?“ zeptal se Doolittle.

„Tři měsíce,“ řekl Curran.

Doolittle se zamračil. „Žádáte mě, abych ji uvedl do kómatu.“

„Dokážete to?“

„Ano,“ řekl Doolittle. „Další alternativou je usmrcení.“

Curranův hlas zněl stroze. „Všechna usmrcení dětí spojená s proměnou v lupa jsou pozastavena s okamžitou platností. Namísto toho je uspěte.“ Otočil se na patě a odešel.

Zastavila jsem se na půl vteřiny, abych řekla Julii, že bude všechno v pořádku, a pak se rozběhla za ním.

Chodba byla prázdná. Pán šelem byl pryč.

2.

Stoupala jsem po Schodišti osudu až k vrchnímu patru. Chtěla jsem se rozběhnout za Curranem, ale Julie byla stále vyděšená a Meredith v jednu chvíli objímala první dceru, aby v příští plakala nad tou druhou, a nedokázala se rozhodnout. Byla proti tomu, abychom Maddie uvedli do kómatu. Chtěla více panacey a nedokázala pochopit, že žádná není k dostání. Bylo potřeba tří lidí, Doolittla, Julie a mne, a přes dvě hodiny, než se konečně nechala přesvědčit, že je nutné Maddie uvést do umělého spánku. Když jsem odešla z nemocničního oddělení, Curran byl dávno pryč. Stráže u vchodu ho viděly odejít, ale nikdo nevěděl, kam zamířil.

Dorazila jsem ke strážnímu stanovišti u vchodu do našeho patra. Žít v Pevnosti znamenalo, že jste měli asi tolik soukromí jako v petriho misce. Dvě nejvrchnější patra hlavní věže byly mým útočištěm. Tam nemohl vstoupit nikdo, dokud jej osobní stráž Pána šelem neschválila, a ta se k návštěvníkům nestavěla dvakrát vstřícně.

Sedět v tmavé místnosti a sledovat, jak trpí dítě, zatímco duše jeho matky při tom kousek po kousku umírá… to bylo víc, než jsem dokázala snést. Musela jsem něco dělat. Musela jsem to ze sebe dostat, abych nevybuchla.

Kývla jsem na stráže a odešla do chodby s dlouhou skleněnou stěnou, za níž se skrývala naše soukromá tělocvična. Sundala jsem si boty a vkročila dovnitř. Tam už na mě čekaly činky, některé volné, jiné připevněné ke strojům. V rohu viselo na řetězech několik těžkých boxovacích pytlů, hned vedle boxovací hrušky. Na hácích na stěně byly pověšené meče, sekery a kopí.

Voron, můj adoptivní otec, zemřel, když mi bylo patnáct, a poté se o mne staral opatrovník, Greg Feldman. Ten strávil roky shromažďováním sbírky zbraní a artefaktů, které mi pak odkázal. To všechno teď bylo pryč. Rozhodla se nás navštívit moje teta a z kusu Atlanty zbyly jen kouřící ruiny a odnesl to i byt zděděný po Gregovi. Teď jsem sbírku pomalu znovu budovala. Neměla jsem v ní žádné cenné zbraně až na svou šavli, Zabíječe, ale všechny kousky byly funkční a kvalitně vyrobené.

Setřásla jsem ze zad pochvu se šavlí, položila ji na podlahu a udělala pár kliků, abych se rozehřála. Vlastní váha mi nestačila, takže jsem pak přešla k boxovacímu pytli, abych do něj mohla vší silou bušit pěstmi a trefovat se do něj kopy z otočky. Tlak, stupňující se ve mně posledních pár hodin, mě poháněl vpřed. Pytel se otřásal pod náporem úderů.

Nebylo fér, že se z dětí stávali lupové. Nebylo fér, že to přicházelo bez varování. Nebylo fér, že se s tím nedalo naprosto nic dělat. Nebylo fér, že kdybych někdy s Curranem měla děti, skončím jako Jennifer, budu se hladit po břiše a obávat se budoucnosti. A pokud by se z našich dětí stali lupové, musela bych je zabít. Ta myšlenka mě přinutila pustit se do pytle skoro nepříčetně. Nezvládnu to. Kdybychom s Curranem měli dítě, nedokázala bych ho zabít. Neměla bych na to. Jen na to myslet na mě zapůsobilo jako skok do ledové vody.

Bušila jsem do pytle skoro hodinu a pak jsem přešla k činkám, abych se zase vrátila k pytli. Snažila jsem se dohnat sama sebe k vyčerpání. Když se dost unavím, přestanu myslet.

Ale únava, ani vyčerpání se nedostavovaly. Posledních pár týdnů jsem se zotavovala, trénovala, dobře jedla a milovala se, kdy se mi zrovna zamanulo. Měla jsem větší výdrž než ten králíček na baterie ze starých reklam. Nakonec jsem se jednoduše poddala fyzické námaze. Když jsem konečně přestala, tělo mi pokrýval pot a svaly mě bolely.

Sundala jsem čerkaskou šavli ze zdi a zdvihla Zabíječe. Ta šavle mě stála malé jmění, před mnoha lety, ještě v době, kdy jsem pracovala pro Cech žoldáků. Nechala jsem si ho ve svém starém domě, takže přežil hrůzovládu mé tety.

Zdvihla jsem dva meče – čerkaská šavle byla těžší a zahnutější, Zabíječ zase lehčí a rovnější – a začala sekat kolem sebe, abych si uvolnila svaly. Jedním mečem jsem dělala široký, zářivý kruh před sebou, druhým za sebou, pak jsem je vyměnila a neustále zrychlovala tempo, dokud mě neobklopoval vír ostré oceli. Zabíječ zpíval a hvízdal, když prořezával vzduch, jeho světlá matná čepel připomínala paprsek ocelového slunce. Změnila jsem směr, přešla do obrany a trénovala tak asi dalších pět minut za chůze. Když jsem se otočila, uviděla jsem Barabáše stát za sklem.

Promykodlaka Barabáše vychovali v klanu boud. Milovali ho, ale velmi brzy vyšlo najevo, že nezapadal do hyenodlačí hierarchie, a tak mi ho Teta Bé, alfa klanu boud, nabídla k službám. On a Jezábel, další potížista Tety Bé, mi dělali smečkové chůvy. Jezábel mi hlídala záda a Barabáš měl tu nezáviděníhodnou úlohu navigovat mě skrze zákony a politiku Smečky.

Byl štíhlý a bledý. S pocitem méněcennosti se snad narodil, takže se pokoušel dělat dojem vším, dokonce i vlasy. Ty mu stály na hlavě, zářivě zrzavé a upravené do špičatých ostnů, takže vypadal, jako by mu hořela hlava. Dnes jeho účes působil obzvlášť agresivně, vlasy se mu na hlavě ježily jako po zásahu elektrickým proudem.

„Ano?“

Barabáš otevřel skleněné dveře a vkročil do tělocvičny, oči upřené na pohybující se meče. „Neber si to špatně, Kate, ale někdy mě děsíš.“

„Barabáši, rostou ti pěticentimetrové drápy, na benči jsi schopný zdvihnout shetlandského poníka, a já tě děsím?“

Přikývl. „A to pracuju s některými hodně děsivými lidmi. To už o něčem vypovídá. Jak to, že se nepořežeš?“

„Praxe.“ Cvičila jsem s meči už od chvíle, kdy jsem byla dost vysoká, abych jimi neškrtala o zem.

„Vypadá to působivě.“

„To je víceméně účel. Tenhle styl boje se používá, když tě někdo srazí z koně a jsi obklopený nepřáteli. Je uzpůsobený tak, aby ti pomohl dostat se z davu, jak nejrychleji to jde. Když tě při tom lidé uvidí, většinou se rozhodnou, že by měli být rychle někde jinde.“

„O tom nepochybuju. A co když před tebe skočí nějaký namachrovaný šermíř?“ zeptal se.

Zdvihla jsem Zabíječe, protočila zápěstí a opsala zbraní symbol nekonečna.

„Ležatá osma.“

„Motýlek.“ Zrychlila jsem a přidala dolů to samé druhým mečem. „Jeden motýlek výš, jeden níž, prohodit paže a opakovat, dokud je to nutné. Krk, břicho, krk, břicho. Tak si nemůže být jistý, co si má hlídat dřív, takže ho buď zabiješ, nebo ti raději uhne, a ty můžeš pokračovat v chůzi, dokud se nedostaneš z davu. Potřeboval jsi něco?“

„Curran je zpátky.“

Zastavila jsem se.

„Vrátil se asi před hodinou, chvíli tady stál a koukal na tebe, a pak zamířil nahoru. Myslím, že jsem zaslechl dveře na střechu. Myslel jsem si, že by možná mohl sejít dolů, ale už je to nějaká doba, tak jsem si říkal, že bys to třeba chtěla vědět.“

Položila jsem šavli, popadla Zabíječe s pochvou a zamířila na konec chodby ke krátkému schodišti. První patro vedlo do našich soukromých pokojů, druhé na střechu. Střecha byla naším útočištěm. Místem, kam jsme chodili, když jsme chtěli předstírat, že jsme sami.

Zatlačila jsem do těžkých kovových dveří, otevřela je a vystoupila ven. Přede mnou se rozprostírala střecha, široký obdélník z kamene, lemovaný metr vysokou zdí. V dálce na obzoru se zdvihala kostra Atlanty oproti obloze zalité měsíčním světlem. Kolem poničených budov se vinula mlha, takže vypadaly světle modré, téměř průsvitné. Prázdná slupka města kdysi překypujícího životem teď připomínala spíš přelud. Noc už se téměř chýlila k ránu. Neuvědomila jsem si, kolik času uběhlo.

Curran klečel na nějaké lepence uprostřed. Pořád na sobě měl to samé šedé triko a džíny. Před ním ležel na boku jakýsi masivní černý hlavolam. Připomínal polovinu barelu s dlouhými kovovými kusy trčícími do stran, které měly nejspíš sloužit jako nohy. Další půlka barelu čekala obrácená vzhůru nohama po levé straně. Kolem se válely nejrůznější šroubky v malých plastikových sáčcích a poblíž ležel návod, jehož listy se převracely ve vánku.

Zadíval se na mě. Jeho šedé oči připomínaly barvou dešťové mraky, pohled měl vážný a pochmurný. Vypadal jako někdo smířený s osudem, který se mu ale moc nelíbil. Ať už přemýšlel nad čímkoliv, rozhodně to nebude nic dobrého.

„Ahoj, drsňáku.“

„To mám říkat já,“ oznámil mi.

Snažila jsem se znít uvolněně. „Co to stavíš?“

„Gril s udírnou.“

To, že máme gril a naprosto funkční ohniště asi tak tři metry za sebou, asi muselo uniknout jeho pozornosti.

„Kde jsi ho sehnal?“

„Rafaelovi lidé ho vytáhli ze sutin jednoho obchodu specializujícího se na výbavu domů. Poslal mi jeden jako dárek.“

Podle počtu součástek musel být ten gril s udírnou složitější než jaderný reaktor. „Přečetl sis návod?“

Curran zavrtěl hlavou.

„Copak, bál ses, že by ti mohli odebrat průkazku chlapa?“

„Hodláš mi pomoct, nebo si ze mě jen budeš dělat legraci?“

„A nemůžu dělat obojí?“

Našla jsem návod, nalistovala správnou stránku a podala mu těsnění a matky. Nasadil je na šroubky a utáhl prsty. Šroubky mu pod rukama trochu zaprotestovaly. Kdybych tu věc někdy chtěla rozložit, budu potřebovat velký klíč. A možná i kladivo, abych mohla do klíče praštit, když se nebude chtít pohnout.

Curran srovnal závěsy s vrškem udírny. Nevypadaly správně.

„Myslím, že je máš naopak.“

Zavrtěl hlavou. „Bude to sedět.“

Silou protlačil šroubky skrze díry v pantech, utáhl matky a pak se pokusil spojit vršek se spodním dílem. Pozorovala jsem ho, jak ho asi šestkrát otočil. Dodal další šroubky, utáhl a pak se upřeně zadíval na zmrzačenou udírnu. Víko bylo naopak a vzhůru nohama.

Curran ho znechuceně zpražil pohledem. „K čertu s tím.“

„Co tě trápí?“

Opřel se o zeď. „Povídal jsem ti už někdy o tom, jak jsem jel do Evropy?“

„Ne.“

Přešla jsem k němu a postavila se vedle něj.

„Když mi bylo dvacet dva, Mike Wilson, alfa Ledových běsů, přišel s pozvánkou na Iberský summit.“

Mike Wilson vedl smečku na Aljašce. Šlo o jedinou smečku ve Státech, která velikostí konkurovala té naší.

„Wilsonova žena pocházela z Evropy, myslím, že z Belgie, a každých pár let se plavili přes Atlantik, aby navštívili její rodinu. Teď jsou rozvedení. Rozhádali se, tak vzala jejich dceru a vrátila se zpátky domů k rodičům.“

Vzhledem k tomu, že její domů bylo za Atlantským oceánem, asi se od Wilsona vážně chtěla dostat pryč. „Mike o své dítě nebojoval?“

„Ne. Ale před deseti lety byli ještě stále svoji. Cestou na summit se zastavili v Atlantě, a Wilson mě pozval, jestli bych s nimi nechtěl jet do Španělska. Vypadalo to, že je smlouva o dodávkách panacey v podstatě na stole, a tak jsem se přidal.“

„Jak to šlo?“

„Čekal jsem, že to půjde špatně. Ukázalo se, že jsem byl přehnaně optimistický.“ Curran zkřížil ruce na prsou, až se mu vyboulily bicepsy. „Poměry v Evropě jsou jiné. Hustota osídlení je větší, magické tradice jsou rozšířenější a většina staveb byla dost stará, aby odolala magickým vlnám. Kožoměnci jsou tam početnější, začali se organizovat do smeček a zabírat si území mnohem dříve. Summitu se účastnilo devět různých smeček, deset párů alfů, všichni silní, připravení mi rozsápat hrdlo v každé vteřině, a ani jeden nejednal upřímně. Když se mnou mluvili, všichni se široce usmívali, ale jakmile jsem se otočil, blýskali mi za zády drápy.“

„To zní jako legrace. Zabil jsi někoho?“

„Ne. Ale měl jsem opravdu chuť. Šakalodlak z jedné smečky mě kontaktoval a chtěl uzavřít smlouvu, že mi bude prodávat panaceu. Další den jsme našli venku jeho mrtvolu. Místo hlavy měla kámen o velikosti pneumatiky.“

„Legrace.“

„Jo. Vzal jsem s sebou deset lidí, patřili mezi nejlepší bojovníky ve Smečce. Myslel jsem si, že jsou to všichni féroví a loajální lidé. Vrátil jsem se se čtyřmi. Dva zemřeli při nešťastných náhodách, tři odlákaly lepší peníze a jeden se oženil. Smečka byla stále mladá. Ztráta každého z nich bolela, a nemohl jsem s tím udělat naprosto nic. Zabralo měsíce, než se to mocenské vakuum vyřešilo.“

Do hlasu se mu vloudila ozvěna staré nespokojenosti. Musel nad tím týdny přemýšlet, rozebírat každý okamžik a snažit se přijít na to, co mohl udělat jinak. Přála jsem si, abych mohla zasáhnout skrze čas a pár lidí praštit.

„Přijeli jsme tam v menšině a hůře vyzbrojení, a vrátili se domů s prázdnou. Řekl jsem, že už nikdy.“

Vyčkávala jsem. Muselo za tím být něco víc.

„Jeden z alfů, které jsem potkal, byl Jarek Kral. Drsný, zákeřný zkurvysyn. Vlastní kus východních Karpat a neustále své území rozšiřuje. Je posedlý vlastním dědictvím. Myslí si, že je nějaký král. Většina jeho dětí zemřela. Buď se z nich stali lupové, nebo proto, že jsou to jeho děti. Dospělosti se dožila jen jediná dcera a tu se pokusil podstrčit mně.“

„Cože chtěl?“

Curran se ke mně otočil. „Když jsme se vrátili na loď, čekala tam na mě sedmnáctiletá holka jménem Desandra se vzkazem. Jarek plánoval, že si ji vezmu, a on mi za každý rok manželství zaplatí, pokud budu souhlasit, že mu pošlu jednoho ze svých synů. Nejlépe dva, pro jistotu, pokud by ten první zemřel, ale bude mu stačit jeden.“

Okouzlující. Čtvrt hodiny s Curranem v jedné místnosti by napovědělo každému, kdo má trochu rozumu, že se nedá koupit a nikdy by své děti neprodal.

„Takže to mám brát tak, že jsi jeho štědrou nabídku nepřijal?“

Curran zavrtěl hlavou. „Ani jsem s ní nemluvil. Prostě jsme ji poslali tam, odkud přišla. Jarek ji provdal do jiné smečky, Volkodavům z Ukrajiny.“

Zabíječům vlků, hm? Zajímavé jméno pro smečku kožoměnců.

„Desandra s nimi pár měsíců žila a pak si to Jarek rozmyslel, takže se musela rozvést. Později ji prodal do jiného manželství, tentokrát v italské smečce jménem Belve Ravennati.“

„Je to hodný a milující otec.“ Vyskočila jsem na parapet. O špatných otcích bych mohla napsat knihu, ale Desandra by mi nejspíš hodně šlapala na paty.

Curran zdvihl koutek rtu v pohrdavém úšklebku. „Není to její otec, ale pasák. Během posledního Iberského summitu se s Belve Ravennati nějak nepohodl. Naštvali ho, takže nakázal Desandře, že se má zase vrátit domů. Desandra dostala hysterický záchvat. Její současný i bývalý manžel byli na summitu, tak se vyspala s oběma. A teď je těhotná a čeká dvojčata, testy plodové vody ukazují, že jde o DNA obou otců.“

„A jak to vlastně funguje?“

„Přesně to jsem říkal taky,“ zašklebil se. „Musel jsem se zeptat Doolittla. Existuje pro to dokonce i termín, moment…“ Vytáhl z kapsy u džínů kousek papíru a přečetl ho: „Heteropaternální superfekundace. Očividně to znamená dvojčata, každé od jiného otce. V životě jsem o tom neslyšel, ale Doolittle tvrdí, že se to prý opravdu děje, a u kožoměnců častěji než u normálních lidí. Podle toho, co řekl, existují jednovaječná a dvojvaječná dvojčata. Ta dvojvaječná vzniknou, když jsou uvnitř matky oplodněná dvě vajíčka najednou. To superněco se stává, když je oplodní různí otcové.“

„Pořád nechápu, proč by měla tahle šílená patálie být náš problém.“

Curran se zašklebil. „Jarek ovládá obrovský kus Karpat. Snažil se sňatek s Desandrou udělat přitažlivějším, a tak se dohodl, že Desandřin prvorozený zdědí výnosný horský průsmyk. Podle všeho Jarek při hádce s Desandřiným manželem prohlásil, že kdyby otěhotněla, tak ji raději zabije a nebude mít žádné vnuky, než aby se průsmyk dostal do pracek Belve Ravennati.“

Zabít ženu, aby usmrtil dítě v jejím lůně. To znělo děsivě povědomě. „A udělal by to?“

Curran polohlasně zaklel. „Je to složité. Jarek měl vždycky velkohubé řeči a jednoho ze svých synů zabil během výzvy. Ale Jarek, kterého si pamatuju, se taky všemožně snažil zanechat po sobě dynastii. A teď podle všeho veřejně vyhrožuje, že zvažuje zabít vlastní dceru, která je jeho jedinou šancí, aby ta dynastie mohla pokračovat. Už mu nezbyly žádné děti, jen Desandra. Musí se tam dít ještě něco dalšího. Ať už je to jakkoliv, Desandra mu musela věřit, protože když si uvědomila, že je těhotná, chytil ji naprostý rapl. Těhotenství skrývala, dokud se tři smečky znovu nesešly, a pak jim to veřejně naservírovala. Jarek se ji pokusil napadnout na místě a skoro rozpoutal válku, protože se na něj další dvě smečky sesypaly, aby ho zastavily.“

„Jistě. Všichni chtějí průsmyk.“ A mrtvá Desandra by nemohla porodit.

„Přesně. Nakonec našli někoho neutrálního, a ten pozval Desandru k sobě, aby mohla zůstat daleko od všech ostatních. Byla u něj většinu svého těhotenství, ale za dva měsíce má termín a tři smečky tam přijedou, aby byly u porodu. A podle toho, které dítě se narodí první, pak může jedna nebo druhá smečka požadovat dědictví. Karpaty jsou přímo mezi územím Volkodavů a Belve Ravennati, takže obě smečky průsmyk zoufale chtějí. Ani jeden z otců tomu druhému nevěří, a Jarkovi věří ještě méně. Chtějí někoho silného, aby ohlídal ji a její děti, a posloužil jako nestranný svědek porodu, dokud se nerozhodne o dědictví. Smečky mě pozvaly, abych se tím někým stal já.“

Kusy skládačky zapadly dohromady. „A zaplatí ti panaceou.“ Tak ji musel dostat.

Curran přikývl. „Deset barelů. Vydrželo by nám to tak na deset měsíců až rok.“

Mohli bychom zachránit Maddie. Mohli bychom zachránit Jennifeřino nenarozené dítě. Kdybych otěhotněla s Curranem… tu myšlenku jsem pevně vytlačila z mysli. Nemohla jsem na tenhle svět přivést žádné děti. Ne, dokud můj otec stále dýchal. Ale kdyby… „Musíme tam jet.“

Curran vypadal, jako by se zakousl do shnilého jablka. „Ano, musíme.“

Rok, kdy se žádné dítě nezmění v lupa. Vybavil se mi záblesk Maddiiny hrůzné polozvířecí tváře. To, jak se na ni Meredith dívala ztrápeným pohledem, tvář staženou bolestí, pro mě bylo veškerou potřebnou motivací. Před pár krátkými měsíci jsem byla ve stejné pozici jako ona, obklopená hrůzným mlžným snem, ze kterého se chcete probudit a dozvědět se, že je vaše dítě v pořádku. Chcete to tak moc a tak zoufale, že uděláte cokoliv, dáte cokoliv za nějaký magický lék, nebo za alespoň maličkou šanci na zlepšení. Chcete, aby ta noční můra konečně skončila, ale to se nikdy nestane. Dá se vůbec nějak vyčíslit hodnota možnosti, že se tomu vyhnete?

Curran si prohlížel kusy udírny. „Hučeli do mě, že když jsem tak daleko, budu neutrální a férový. Žádný z jejich sousedů se dobrovolně nepřihlásil.“

„Už teď ji mají na neutrálním území,“ zamyslela jsem se nahlas. „Nedává smysl, že by nedokázali najít někoho dost silného, aby udržel tři smečky v lati, někde blíž. Je to, jako by někdo jel až z Los Angeles, aby najal osobního strážce z Atlanty.“

„Mhm. Jejich verze příběhu tak úplně nesedí. Desandra je stále naživu, což může znamenat dvě věci. Jarek ji vlastně nechce tak usilovně zabít, z čehož vyplývá, že mě nepotřebují, nebo ji mají v pevnosti, kde je naprosto v bezpečí a on se k ní nedostane. A v tom případě mě taky nepotřebují.“

„Zeptal ses jich na to?“

„Prohlásili, že když budou všechny tři smečky na jednom místě ve stejnou dobu, jsem jediný dost silný, abych zajistil, že se to tam nepromění v jatka.“

Líbilo se mi to čím dál méně. Dali nám jenom nepřesvědčivé důvody, ale chtěli výhradně Currana a zamávali nám kvůli tomu před nosem panaceou. Věděli, že neodmítne. „Je to past.“

„Samozřejmě že vím, že je to past.“ Curran vycenil zuby. „Slíbili nám něco, o čem vědí, že nemohu odmítnout, a nechali Smečku, aby se to dozvěděla. Včera jsme se potkali s jejich vyslanci, jen já a Jim. Když jsem se vrátil ze setkání, krysy a šakalové už mi nechali zprávy, jestli mi můžou jakýmkoliv způsobem pomoci.“

„Chytré.“ Kožoměnci byli horší drbny než babky na pavlači. A právě teď se zvěsti o deseti sudech panacey rozšiřovaly skrz Smečku jako lesní požár. Pokud by Curran odmítl jet, všichni rodiče s dětmi mladšími dvaceti let by se vzbouřili a napadli Pevnost.

Smečka měla jen velmi malý kontakt s evropskými kožoměnci. Došlo na nějaké menší, váhavé obchodní dohody, ale jediná věc, která Currana doopravdy zajímala, byla panacea, a evropské smečky ji nechtěly prodávat ani se o ni dělit.

Zadívali jsme se na sebe.

„Udělal jsi něco, čím bys mohl upoutat jejich pozornost?“ zeptala jsem se. „Proč my? Proč teď?“

Zavrtěl hlavou, do hlasu se mu vloudil náznak zavrčení. „Neudělal jsem nic a nevím.“

„Co by od nás tak mohli chtít?“

„To netuším. Ale zjistím to, tak nebo tak.“

„Co říkal Jim?“

„Taky neví. Pátrá po tom.“

Jim Shrapshire byl lstivý a vychytralý, jak jen to šlo. Jako šéf bezpečnosti Smečky schraňoval informace, jako by šlo o zlato. Pokud nevěděl, co se děje, buď na tom nezáleželo, nebo to bylo opravdu hodně špatné. Vsadila bych se, že tentokrát to bude opravdu špatné.

„Kdy bychom tam měli být?“

„Jak nejrychleji to jde. Teď je v malém městě na pobřeží Černého moře. Pokud vyplujeme lodí ze Savannah přes Atlantik, čekají nás tři týdny cesty nebo víc, pokud se po cestě nic nestane.“

Museli jsme vyjet rychle. Nejhorší překážka bude najít loď. Plavby přes Atlantský oceán ne vždycky vyšly. Přeplout Černé moře taky nebylo nejlehčí. Řekové mu přezdívali Pontos Axenos, nepřátelské moře. V naší době byly řecké mýty povinnou četbou zachraňující životy. Pokud jste jich přečetli dost, věděli jste, že Černé moře rozhodně není zábavné místo.

„Kde u Černého moře?“

„V Gruzii.“

Kolchida. Práce osobních strážců v zemi zlatého rouna, draků a čarodějek, kam se plavili Argonauté a téměř tam zemřeli. „Měli bychom ty podmínky stanovit písemně.“

„Kate, ty si myslíš, že bych z podobného setkání odešel bez smlouvy?“ Zdvihl štos papírů, předtím zatížených krabicí, a podal mi je. Přelétla jsem je pohledem. Tři klany nás společně chtěly najmout, abychom ochránili Desandru před všemi hrozbami a jednali v jejím nejlepším zájmu, dokud se její děti nenarodí a pak ještě tři dny po porodu.

„To ‚jednání v nejlepším zájmu‘ je vážně hodně široký pojem,“ zamyslela jsem se nahlas.

„Mhm. Taky jsem se nad tím zamýšlel. Někdo musel naléhat, aby se to tam dodalo.“

„To skoro zní, jako by nebyla tak úplně při smyslech a měli strach, že by si mohla ublížit.“ Uvědomila jsem si, že se na mě Curran dívá. „Ano?“

„Pozvánka je pro Pána šelem a jeho Choť. Pochopím, pokud se rozhodneš nejet.“

Jen jsem se na něj dívala. Vážně? Znamenal pro mě všechno. Kdybych měla obětovat život, jen aby přežil, tak bych to udělala bez mrknutí oka, a on by udělal to samé. „Promiň, mohl bys mi to zopakovat?“

„Budeme muset přeplout oceán uprostřed období hurikánů, jet do cizí země plné nepřátelských kožoměnců a dělat chůvu těhotné ženě, zatímco budou všichni kolem nás spřádat intriky a čekat na příležitost, aby nás mohli bodnout do zad.“

Pokrčila jsem rameny. „No, když to podáš takhle, tak to zní docela špatně…“

„Kate,“ zavrčel.

„Ano?“

„Snažím se ti tu říct, že tam jet nemusíš. Já ano, ale ty můžeš zůstat tady, jestli chceš.“

Haha, to tak. „Myslela jsem si, že jsme tým.“

„To jsme.“

„A zrovna teď vysíláš trochu matoucí signály.“

Curran hluboce, hrdelně zavrčel.

„To je sice působivé, ale nemá to moc velkou informační hodnotu, Vaše Chlupatosti.“

„Bude to stát za prd,“ oznámil mi. „Bude to stát o něco míň za prd, když pojedeš se mnou. Jestli chceš, abych k tobě byl naprosto upřímný, tak tady to máš: Potřebuju tě. Potřebuju tě, protože tě miluju. Tři měsíce bez tebe budou peklo. Ale i kdybychom nebyli spolu, pořád bych tě potřeboval. Jsi dobrá bojovnice, jako osobní strážce už jsi pracovala a vyznáš se v magii. Mezi námi není moc lidí, co ji umí používat, a nevíme, jestli ostatní smečky někoho nemají. Jestli na nás zaútočí tímhle způsobem, nebudeme mít žádnou možnost, jak se bránit.“ Rozpřáhl ruce. „Ale miluju tě a nechci, aby se ti něco stalo. Nebudu tě žádat, abys jela se mnou. To je, jako bych se postavil před rozjetý vlak a řekl ti: ‚Hej, miláčku, pojď se postavit ke mně.‘“

Seskočila jsem ze zdi a postavila se vedle něj. „Kdykoliv.“

Jen se na mě díval.

„Ještě nikdy jsem nezabila vlak. Mohla by to být docela legrace.“

„Jsi si jistá?“

„Jednou jsem umírala v kleci uprostřed paláce vznášejícího se nad kouzelnou džunglí a nějaký idiot tam šel, ten palác dohonil a probil se skrze stovky rákšasů, jen aby mě zachránil.“

„Na to si pamatuju,“ utrousil.

„Tehdy jsem si uvědomila, že mě miluješ,“ pověděla jsem mu. „Byla jsem v kleci a slyšela tě řvát.“

Uchechtl se. Napětí v jeho ramenou povolilo. Objal mě a já ho políbila. Chutnal jako Curran. Mužsky, zdravě, a byl můj. Tu chuť bych poznala kdekoliv.

„Jdu s vámi, Vaše Pošetilosti. Mě se jen tak nezbavíte.“

„Děkuju.“

Navíc bude fajn vypadnout z Atlanty. Pryč od Hugha d’Ambray, vojevůdce mého otce.

Moje rodinná minulost byla složitá. Kdyby můj opravdový otec zjistil, že stále dýchám, pohnul by nebem i zemí, jen aby se ujistil, že už se znovu nenadechnu. Dvacet šest let se mi dařilo schovávat se všem na očích. Ale pak se moje cesta protnula s Hughem d’Ambray a před několika měsíci nejspíš zjistil, kdo asi jsem. Nevěděla jsem, jestli si je stoprocentně jistý, ale určitě musel mít silné podezření. Dříve nebo později mi zaklepe na dveře, a já nebyla připravená. Tělo se mi zahojilo a učila jsem se, jak z vlastní krve vytvářet zbraně a zbroj. To patřilo mezi nejsilnější schopnosti mého otce, ale potřebovala jsem víc praxe.

Ten výlet nějaký čas zabere a každým dnem jsem sílila. Hodně štěstí s pátráním, až budu za oceánem, Hughu.

Curran se ke mně postavil blíž. Opřela jsem se o něj. Pod námi se do dáli rozprostíral les a za ním se po pravé straně černaly na obzoru pokroucené rozvaliny Atlanty.

Úzkost a napětí ve mně najednou dosáhly vrcholu. Ta slova vyšla ven sama od sebe. „Kdybychom měli děti, jak moc je pravděpodobné, že by se z nich stali lupové?“

„Ta pravděpodobnost je menší než u ostatních,“ řekl Curran. „Patřím mezi První a my tak často neblázníme.“

První byli tak trochu jiný druh kožoměnců. Rychlejší a silnější, měli větší kontrolu nad vlastní proměnou. Ale pořád v sobě měli Lyk-Vé a nesli si s sebou tu hrůznou možnost lupismu. „Je to možné?“

„Ano.“

Cítila jsem, jak ve mně sílí úzkost a napětí, jako bych byla natahovací hračka a někdo otáčel klíčkem. „A jaké jsou šance?“

Povzdechl si. „To nevím, Kate. Pokud si pamatuju, v naší rodině se nikdo lupem nestal, ale byl jsem příliš mladý, abych se na podobné věci ptal. Jen vím, že je to méně pravděpodobné. Dostaneme tu panaceu, kotě. Slibuju ti, že ji seženeme.“

„Já vím.“

„Chceš mít děti?“

Snažila jsem se nějak zpracovat myšlenku, že bych s Curranem měla děti. A to nebyla ani konkrétní myšlenka, jen vzdálený, neurčitý nápad, a zkoumat ho nějak blíž mi teď přišlo příliš komplikované. Snažila jsem se představit si, že jsem těhotná, a nedařilo se mi to. Co kdyby mě otec našel a děti zabil? Co kdyby se z nich stali lupové?

Curran se tvářil velmi zvláštně. Uvědomila jsem si, že se objímám vlastníma rukama.

Hej, zlato, chceš mít děti? Podívej, já se ti tady místo odpovědi raději schoulím do klubíčka. Bleh. Byla jsem pitomá.

„Možná. Jednou. Až se věci uklidní. A ty bys chtěl mít děti?“

Obtočil kolem mne paže. „Jistě. Později. Nikam nespěchám.“

Oblil nás závan větru, svěží, nesoucí příslib nového dne. Jak jsme tam stáli, slunce se vynořilo z lesů, úzký zlatý srpek tak zářivý, až z něj bolely oči.

Seženeme pro Maddie panaceu a uděláme to spolu. Na ničem jiném teď nezáleželo.

3.

Když jsme s Curranem sešli ze střechy a začali se shánět po snídani, přepadl nás Barabáš s horou papírů.

„Co to je?“ zamyslela jsem se nahlas při pohledu na pěticentimetrový štos.

„Tohle všechno musíte vyřídit, než odjedete k Černému moři.“ Ukázal na nejbližší konferenční místnost. Tam už na stole ležela vyskládaná snídaně. Talíře s míchanými vajíčky, hromady slaniny, kupy párků a hory smaženého masa se dělily o místo se džbány s kávou a věžemi naskládaných palačinek. Jejich vůně zavířila kolem mne. Najednou jsem umírala hlady.

„To ví celá Pevnost, že odjíždíme?“ zeptal se Curran.

„Jsem si jistý, že pár lidí stále spí, ale všichni ostatní ano.“ Barabáš položil štos na stůl a přidržel mi židli. „Pro tebe.“

„Jsem hladová a na tohle nemám čas.“

Barabášův pohled byl nelítostný. „Tak si ho udělejte, alfo. Máte dvě ruce. Můžete číst a jíst zároveň.“

Curran se zazubil.

„Užíváš si mé utrpení?“ zeptala jsem se.

„Bavím se tím, že jsi schopná vběhnout do přestřelky jen s mečem v ruce, ale při vyhlídce na papírování panikaříš.“

Barabáš položil vyšší štos před něj. „A to je pro vás, můj pane.“

Curran zaklel.

Kožoměnci si užívali výhod rychlého metabolismu, který jim pomáhal bleskově zpracovávat živiny a nabrat energii pro změnu podoby. Ale ten samý metabolismus je nutil, aby se nacpávali. Sledovat Currana při jídle byla děsivá zkušenost. Nehltal, ani si necpal jídlo do pusy rukama, jen ho snědl ohromné množství. Myslela jsem si, že si na to časem zvyknu, ale když se pustil do třetího vrchovatého talíře, překvapeně jsem zamrkala. Včera v noci musel zmeškat večeři.

Dveře do konferenční místnosti se otevřely a dovnitř vkráčel Jim jako blížící se bouře. Metr osmdesát, s tmavou, hladkou kůží a pohledem, který vás nutil couvat a ohlížet se po nejbližším východu. Jim sloužil Smečce jako šéf jejích bezpečnostních složek. Znali jsme se už z dřívějška, když jsme oba pracovali pro Cech žoldáků a občas jsme zakázky plnili jako tým. Já potřebovala peníze a on nedokázal při práci strpět nikoho jiného.

Jim se opřel o stůl. „Jedu s vámi.“

„Ne,“ řekl Curran. „Potřebuju tě tady. Musíš za mě vést Smečku, zatímco budu pryč.“

„Ať se o to postará Mahon.“

Mahon Delany, alfa klanu mohutných, sloužil jako smečkový Popravčí. Vychoval Currana, poté co jeho rodinu zavraždili lupové, a ze všech čtrnácti alfů Smečky byl pravděpodobně ten nejrespektovanější. Ale ne všichni ho měli rádi.

„Šakalové by se vzbouřili a ty to víš,“ řekl Curran. „Ty dokážeš klany udržet pohromadě. Mahon ne. Je staromódní a neumí v tom chodit. Jestli ho postavím do vedení, vrátíme se doprostřed občanské války.“

„Kdo ti bude hlídat zadek, až tam budeš? A není to jen o tom, co budou dělat, ale někdo musí uvažovat, co by mohli spáchat a jak by to mohli provést. Kdo to pro tebe udělá?“

„Ty ne,“ odtušil Curran. „Potřebuju tě tady.“

Jim se ke mně otočil. „Kate?“

Jestli si myslel, že se budu míchat mezi ně, tak se zbláznil. „Podívej, kolik papírování ještě musím vyřídit. Teď nemůžu mluvit, mám moc práce.“

Jim dosedl ztěžka do židle a vypadal, že by nejradši někoho uškrtil.

Barabáš přede mne položil další papír. Jaj.

„Měl bys nechat Kate, ať se o to postará,“ poznamenal Jim. „Nikdy jsi nedělal osobní stráž v takovém rozsahu. Ona je v tom zkušenější a je docela dobrá.“

Ukázala jsem na něj kusem slaniny. „Nejsem jen docela dobrá. Jsem zatraceně skvělá a ty to víš.“

„Probrali jsme to,“ řekl Curran. „Bude hlídat Desandru, já zase budu vrčet a jednat se smečkami. Když mi řekne, ať zatlačím, tak zatlačím. Zvládneme to, Jime.“

„Nebo si alespoň myslí, že ano,“ poznamenal Barabáš, vzal papír, který jsem zrovna podepsala, a fouknul na inkoust.

„Vezměte si s sebou Barabáše,“ oznámil nám Jim najednou. „Pokud s sebou nechcete mě, vezměte tam Barabáše. Je zákeřný, paranoidní, a když se do něčeho pustí, dokáže tím být posedlý. Je pro to jako stvořený.“

Curran se na mě zadíval. Já se zase zadívala na Barabáše. Ten vycenil rovné, ostré zuby. „No, jak bych mohl po podobném doporučení říct ne?“

„Koho tam chceš jako podporu?“ zeptala jsem se.

„George,“ řekl Barabáš.

George se celým jménem nazývala Georgetta a vyhrožovala smrtí všem, kdo se ho opovážili opravdu použít. Byla to Mahonova dcera a ve Smečce zastávala post soudní zapisovatelky.

„Zná zákony,“ řekl Barabáš. „A je naprostým opakem nervní osoby.“

„Jestli s sebou vezmeš George, Mahon bude chtít jet taky,“ poznamenal Jim.

„To není vůbec na škodu,“ řekl Curran. „Mahon je zatraceně dobrý bojovník, a alespoň se ti tady nebude do ničeho plést. Navíc je to medvěd. Karpaťané ho budou respektovat.“

„Jelikož jedu já,“ ozval se Barabáš. „Jezábel bude chtít taky.“

„Ne.“ Jezábel, moje další boudí chůva, měla zatraceně výbušnou povahu.

„Můžu se zeptat proč?“

„Nepohádali jste se ve středu s Ethanem?“

Barabáš ucouvl. Ethan byl jeho přítel. Jejich vztah sice začal báječně, ale teď se velmi rychle rozpadal. „Nebyla to hádka, ale vášnivá diskuze.“

„A víš, jak jsem na to přišla?“

„Jsem si jistý, že mi to povíš.“

„Viděla jsem, jak Jezábel kamsi dusá s odhodlaným výrazem, a musela jsem strávit další půl hodiny vysvětlováním, proč vašemu vztahu nepomůže, když Ethanovi zláme nohy. Na každou urážku reaguje s přehnanou silou. Jedeme na místo, kde budeme v menšině, kde nás budou neustále provokovat a urážet. Jedna špatně umístěná rána pěstí, a skončili jsme.“

„To je pravda,“ přiznal Barabáš. „Pokusím se jí to sdělit co nejněžněji.“

„A co Keira?“ nadhodil Jim.

Curran zdvihl obočí. „Jsi si jistý?“

„Ano.“

„Kdo je Keira?“ zeptala jsem se.

„Moje sestra,“ řekl Jim.

„Ty máš sestru?“ Věděla jsem, že Jim má rodinu. Jen jsem je nikdy nepotkala ani nezahlédla.

„Má tři,“ doplnil Curran.

„Jak to, že jsem ji nikdy nepotkala?“

„Ale potkala,“ řekl Jim. „Jen si ji nepamatuješ, protože jsem ti neřekl, kdo to je.“

„Takže tvoje rodina podléhá utajení a informace o ní podáváš, jen když je to nezbytně nutné?“

Věnoval mi tvrdý pohled. „Přesně tak.“

Když se vtip odrazí od nafučeného jaguárodlaka, udělá při tom nějaký zvuk? „Jsi si jistý, že chceš s námi poslat svou sestru za oceán? Vzhledem k tomu, že ani já nemám dost vysoký stupeň prověření, abych ji mohla poznat a tak vůbec.“

„Keira je armádní veterán,“ řekl Jim. „Je dobrá a nepodrazí vás.“

Snažila jsem si představit ženskou verzi Jima, a místo toho mi před očima vyvstal obrázek Jima v šatech. Ta představa byla znepokojivá.

„Už ses jí alespoň zeptal?“ zajímal se Curran.

„Vím, že pojede.“

„No, takže ji bereme, pokud neřekne ne.“

Podepsala jsem asi šest dokumentů a moje kupka se stále odmítala zmenšovat. To se mi na stole ty papíry mezitím množily nebo co?

„Kde seženete loď?“ zeptal se Jim.

„Můžeme využít nějakou komerční linku a svést se s nimi.“

„To nepůjde,“ oznámil Jim. „Plavba přes Atlantský oceán je svinská záležitost. Dá se dostat na druhou stranu asi za tři týdny, ale možná budete muset s těmi deseti sudy panacey rychle vypadnout, a nemáte žádnou záruku, že se loď vrátí zpátky včas. Musíte si najít loď a posádku, která zůstane trčet v přístavu a bude na vás asi tak měsíc čekat.“

„Tak jednu najmeme,“ řekl Curran. „Nebo koupíme. Na tom mi nezáleží.“

„Nevím, jestli se to podaří. A není to jen otázka peněz. Musíme sehnat zkušeného kapitána a posádku za krátkou dobu.“ Jim zabubnoval prsty o stůl a vstal. „Musím na tom zapracovat.“

Nahoru vyšel mladý muž a zastavil se ve dveřích. Pohyboval se naprosto neslyšně, jako duch. Postavu měl stále štíhlou, ale už mu začínala mohutnět, krátké hnědé vlasy a ten druh obličeje, který vás dokázal zarazit na místě. Nebylo to zas tak dávno, kdy se lidé zastavovali a koukali na něj, protože byl krásný. Teď to dělali, protože si nebyli jistí, co člověk s podobnou tváří udělá.

Když býval ještě hezký, Jim ho využíval pro výzvědnou práci. Lidé odepsali Dereka Gaunta jako hezkého chlapečka s prázdnou hlavou, ale jemu neuniklo nic. Neměl zrovna šťastné dětství. Zatvrdilo ho, byl disciplinovaný a nemilosrdný, každému úkolu se plně oddal.

Pak se ale přihodily špatné věci, a Derek za to zaplatil svou tváří. Dobrá stavba kostí mu zůstala, ale kvůli poranění mu zhrubly dříve čisté rysy a vytratil se z nich jakýkoliv náznak jemnosti. Pohled hnědých očí mu ztvrdl a nabyl na odtažitosti, a když se rozhodl být nepříjemný, změnil se v naprosto bezvýrazný. Ten pohled jsem vídávala u bojovníků veteránů v arénách. Říkali, že nejste lidská bytost, ale předmět, který je nutné odstranit.

Ten pohled mi dělal starosti. Derek byl můj kamarád. I kdyby se proti mně obrátila celá Smečka, on se postaví za mě. Ale jeho vtip, ta jiskra, která pro něj byla tak typická, chladla a vyhasínala. Jestli zmizí docela, bude to s ním hodně špatné. Už jsem v podobné pozici kdysi byla, a vyhrabat se z toho dalo jen těžce.

Curran předstíral, že ho nevidí, Derek neřekl nic. Jen tam stál.

„Ano,“ pověděl mu Curran, aniž by se otočil.

Derek přikývl a beze slova odešel. Teď už nás bylo pět. Barabáš, George, Mahon, Derek a předběžně i Keira. Smlouva uváděla, že si můžeme vzít doprovod, ale Karpaťané chtějí, aby to nebylo víc než patnáct lidí. S Curranem jsme se dohodli na deseti, kromě nás. Bylo to hezké číslo a dávalo najevo, že se nebojíme.

Jim tam s námi seděl a měl ten lehce skelný pohled napovídající, že tři čtvrtiny jeho mozku jsou teď zaměstnané něčím jiným.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se ho.

Zadíval se na mě. „Kde ksakru najdu loď…?“

Stráž se přiblížila ke dveřím.

„Ano?“ zeptala jsem se.

„Teta Bé je tady a chce mluvit s chotí.“

Setkat se s alfou klanu boud bylo jako strčit ruku do drtiče odpadků, který se mohl kdykoliv zapnout.

Curran vstal. „Musím jít.“

„Zbabělče,“ oznámila jsem mu.

Uculil se na mě. „Uvidíme se později, zlato. Jime, pojď, ty musíš taky.“

Zamířili chodbou pryč.

Zadívala jsem se na Barabáše. „Odsud vede jen jediný východ. Jak se jí plánují vyhnout?“

„Schovají se ve strážnici, dokud neprojde kolem. Mám Tetu Bé uvést dovnitř?“ zeptal se Barabáš.

„Nemám šanci uniknout, že?“

„Ne.“

Povzdechla jsem si. „Tak dobře. Ať už to máme za sebou.“

Alfa klanu boud byla oblečená do veselých bílých letních šatů se vzorem překrývajících se květů máku. Vlasy měla stáhnuté do volného, bezstarostného uzlu a na hlavě posazené sluneční brýle. Kdybyste přidali slamák a piknikový košík, bylo by to jasné.

Tetě Bé bylo něco málo přes padesát, ale byla to padesátka, po níž většina žen toužila. Kůži měla hladkou, make-up decentní, ale precizně nanesený, postavu štědrých tvarů, ale stále ohebnou a v kondici. Rty měla často roztažené v úsměvu, hlas samou sladkost a sušenky, ale když se na vás doopravdy zadívala, chloupky na zátylku se vám postavily do pozoru, protože jste si uvědomili, že je chytrá, nemilosrdná a zatraceně nebezpečná. Vládla klanu boud a kohokoliv schopného udržet na uzdě více než tři tucty hyenodlaků jste nikdy nemohli brát na lehkou váhu. Už jsem ji viděla v akci. Jen máloco mě dokázalo vyděsit, ale jí se to dařilo. Prozatím byla Teta Bé v mém rohu ringu, ale nedělala jsem si žádné iluze. Naše přátelství mělo své meze. Kdybych přestala být užitečná pro ni a její ovečky, vmžiku zapomene moje jméno.

Za ní do místnosti vkročila Andrea Nashová, moje nejlepší kamarádka a současná beta samice klanu boud. Malá, blonďatá a smrtící, byla zasnoubená s Rafaelem, synem Tety Bé. Lidé měli Andreu moc rádi. Vypadala mile a vstřícně. Taky se dokázala trefit do teček u kostky domina z velké dálky a proměňovala se v příšeru s drápy velkými jako mé malíčky.

Usmála jsem se na Tetu Bé a ukázala na stůl. „Prosím, připojte se ke mně.“

Pro kožoměnce měla nabídka jídla zvláštní význam. Mohlo jít o vyjádření milostného zájmu, nebo o potvrzení statusu alfy. Strana nabízející jídlo tak dávala najevo, že se cítí zodpovědná za ty, kdo ho přijímali. I když mě Teta Bé s tím zvykem obeznámila, než jsem se stala Chotí, stejně se mě pokusila nakrmit. Jelikož jsem teď v hierarchii stála výš než ona, situace se obrátila.

„Klidně.“ Teta Bé se posadila po mé pravici. Andrea zaujala pozici za ní jako její beta.

Krátce jsem se na ni zadívala. „Vážně?“

Andrea si povzdechla. „Tak dobře, ale nesmíš to nikomu říct.“ Posadila se do židle vedle mě. Podala jsem jí talíř.

„Co vás sem přivádí po všech těch schodech?“

„Starost o tvé zdraví a pohodu.“ Teta Bé vložila kousek slaniny do palačinky, zavinula ji a maličko z ní ukousla. „A přirozeně také starosti o budoucnost mého klanu.“

Přirozeně. „Jedná se o tu výpravu k Černému moři?“

„Samozřejmě. Zmínil Curran ten incident s Desandrou?“

A je to tady. „Ano.“

„Zmínil také, že jsem to byla já, kdo doprovázel to ubohé děvče zpátky k jejímu otci?“

No páni. „Ne.“

„Jak zapomnětlivé.“ Teta Bé si znovu ukousla z palačinky. „Na tu výpravu jsme jeli s mým zesnulým manželem. Jeho rodina pocházela z Pyrenejského poloostrova. Polovina našeho klanu pochází z Afriky, ta druhá z Pyrenejí, ale to bych odbočovala. Co je hlavní, byla jsem tam. Potkala jsem Desandřina otce Jarka Krala. Je to troglodyt.“

Zakuckala jsem se hltem kávy.

„Primitiv. Bezohledný, násilnický vandal bez špetky svědomí.“

Páni.

„Vzešel z ničeho, a tak je posedlý vybudováním své ‚královské linie‘. Je tak posedlý předáním svých mizerných genů, že se z toho zbláznil, a to mu v hlavě už dřív nějaké to kolečko chybělo. Všechny jeho děti kromě Desandry zemřely. Buď nějak přišly k úrazu, nebo se z nich stali lupové, a on s ní obchoduje, jako by šlo o výstavní chovnou jalovici. A ona je k tomu svolná. Desandra je předložka.“

Tak fajn. Tohle byl očividně den plný upřímných odhalení ze strany boudího klanu.

Dolila jsem si víc kávy. Curran měl pravdu. Jestli se Jarek tak upnul k myšlence vlastní dynastie, neměl by být ochotný zabít svou jedinou dceru kvůli horskému průsmyku. Karpatští kožoměnci hráli nějakou komplikovanou hru a měla jsem pocit, že si při tom hodlají čutat s našimi useknutými hlavami.

Teta Bé se zadívala na svůj hrneček. Barabáš jí ho naplnil kávou.

„Díky, drahoušku. Kate, musíš pochopit, jak tě tam budou brát. Curran je Pán šelem. Mezi alfy je neobvyklý. Většina alfů vede smečku složenou z jednoho druhu kožoměnců, občas mezi sebou mají jednoho nebo dva jiného druhu, a většina z nich musí odrážet výzvy rivalů uvnitř i zvenčí svého teritoria. Curran vládne obrovské prosperující smečce a jeho konkurence tady ve Státech je minimální. Své teritorium má jisté.“

„To protože nikdo tady není tak hloupý, aby ho vyzval,“ dodala Andrea.

„Přesně tak. Ale karpatští alfové si plně neuvědomují, čeho je schopný, a pro ně Curran představuje příležitost. Buď ho budou chtít zabít, aby se mohli chvástat… nebezpečná záležitost, a většina z nich nejsou sebevrazi… nebo získat výhodu tím, že s ním uzavřou spojenectví. Co je hlavní, je pro ně cenný. Ty na druhé straně pro ně nemáš žádnou hodnotu. Neznají tě a tím, že se s tebou spřátelí, nic nezískají. Pro ně jsi jenom Curranovo chvilkové pobavení, které přerostlo v posedlost. Překážka, již je nutno odstranit, protože nejjednodušší cesta ke Curranovi vede skrz ženu.“

„Nebo přes panaceu.“ Pořád jsem si nebyla jistá, kam tím míří.

„Mám své pochyby, jak moc jsou ochotní se s tou panaceou rozloučit.“ Teta Bé si srolovala další palačinku. „Ale jsem si jistá, že jakmile vystoupíš z lodi na pevnou zem, stane se z tebe cíl. Na tom se shodnout můžeme?“

„Jestli si chtějí zatancovat, ráda jim tu možnost dopřeju.“

Teta Bé si povzdechla. „O tvých bojových schopnostech nemám naprosto žádné pochybnosti, drahoušku. Myslím si, že všichni tady vědí, že se o sebe dokážeš postarat. Jen mám starost, abychom tě nenašli na dně nějaké horské rokliny s rozbitou hlavou, poté co jsi zakopla a spadla ze stezky při nějaké ‚politováníhodné‘ nehodě. Nebo na tebe naprostou náhodou spadne střecha jedné z těch okouzlujících evropských chat. Nebo tě někdo nechtěně střelí do zad z kilometrové vzdálenosti. To by bylo strašné. Všichni by Curranovi vyjádřili upřímnou soustrast a pak by mu do ložnice poslali krásnou, mladou, soucitnou dívku zabalenou jen do pěkné mašle, aby ho utěšila.“

Naklonila jsem se dopředu. „To si vážně myslíte, že by se spokojil s cenou útěchy?“

Naklonila se ke mně. „Nechci to zjistit. Také vím, že Mahon přemýšlí, že pojede. A když se ten starý medvěd rozhodne, tak toho většinou dosáhne.“

Jak to kruci zjistila? „To máte v klanu mohutných špehy?“

„Mám špehy všude.“

Zadívala jsem se na Andreu, která si nakládala na talíř malou horu slaniny.

„Byla si sednout na šálek čaje s Mahonovou ženou,“ prozradila mi.

Teta Bé se na ni zadívala. „Budeme spolu muset zapracovat na auře tajemna.“

Andrea pokrčila rameny. „Je to moje nejlepší kamarádka. Jí lhát nebudu.“

Zdvihla pěst a já do ní trkla tou svojí.

Teta Bé si povzdechla. „Mahon zmeškal poslední výpravu. Z našeho ostudného selhání viní sám sebe. Zůstal doma, vedl Smečku a skoro rozbořil všechno, co Curran tak tvrdě vybudoval. Připomeň mi někdy, abych ti pověděla, co udělal šakalům. Mahon není na tvé straně. Bude tě podporovat, protože si tě Curran vybral, ale v jeho očích je pro Currana i ten nejubožejší kožoměnec mnohem přijatelnější družka než ty. Není to osobní. Mahon v životě zažil mnoho neštěstí a kvůli tomu je poněkud úzkoprsý, co se týká nekožoměnců. Nikdy se nesníží k tomu, aby ti ublížil, ale kdyby se ti něco nešťastnou náhodou stalo, ulehčeně si vydechne a bude doufat, že si Curran najde nějakou milou kožoměnčí dívku.“

Mahon a já jsme dosáhli vzájemného porozumění. Nebyli jsme nejlepší kamarádi, ale pochybovala jsem, že by mě bodnul do zad. Takový prostě nebyl. „Dostanu na konci téhle přednášky alespoň sušenku?“

„Potřebuješ v týmu přítele,“ řekla Teta Bé.

„A proto pojedu s tebou,“ nacpala si Andrea kus slaniny do pusy a žvýkala.

„Ale jsi šelmočlověk, to nebude vadit?“ Andrein otec začal svůj život jako zvíře, jež získalo schopnost proměnit se v člověka. Takže byla šelmočlověk. Někteří kožoměnci věřili, že někoho, jako je ona, byste měli zabít na místě.

„Je jim to jedno,“ řekla Teta Bé. „V některých věcech jsou Evropané víc zpátečničtí, v jiných ne. V Karpatech je spousta kožoměnců. Šelmolidé jsou sice vzácní, ale nepovažují je za podivnost. Andrea bude v pořádku.“

„A Rafael pojede s námi,“ dodala Andrea. „Takže budeš mít dvojitou zálohu. Dokud tě budeme mít na očích, nikdo tě nezabije.“

Takže o tom všem to bylo. Sušenka nakonec bude. „Jůů. Nevěděla jsem, že ti na mně tak záleží. Jsem dojatá.“

„To bys měla být.“ Andrea se zakousla do dalšího proužku slaniny. „Jsem ochotná opustit něžné ochranitelské objetí své budoucí tchyně jen kvůli tobě.“

„Ohledně toho,“ řekla Teta Bé. „Já jedu taky.“

Dobrý bože, ta sušenka byla otrávená.

Andree spadla brada a já tak měla výhled na kus polorozžvýkané slaniny, na nějž bych nejradši zapomněla.

„Takže o tom taky slyšíš poprvé?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „Na tom jsme se nedomluvily! Shodly jsme se, že já a Rafael pojedeme s ní.“

Teta Bé pokrčila rameny. „Tak už to u alfů bývá. Můžeme změnit názor.“

Andrea na ni zírala s pootevřenou pusou. „A co klan?“

„Leigh a Tybalt se o něj postarají v naší nepřítomnosti. Tři měsíce bez nás vydrží.“

„Curran to neschválí,“ pověděla jsem jí. Nebyla jsem si jistá, jestli bych to schválila já.

„Ale schválí, pokud se ho zeptáš, drahoušku. Co teď řeknu, nesmí opustit tuhle místnost.“ Teta Bé položila vidličku. „Jakákoliv Choť, která vyhovuje Mahonovi, je pro nás špatná. Kdyby bylo po jeho, ty, Kate, bys nikdy neměla Curranovy děti. A ty,“ obrátila se k Andree, „nikdy nebudeš sedět v Radě smečky. Jsi šelmočlověk. Nezabije tě, ale můžeš se vsadit, že udělá všechno, co bude v jeho silách, aby tě odtamtud vytlačil. Tvoje děti… moji vnukové a vnučky… budou vyrůstat s vědomím, jaké to je, když jsi o stupeň horší než všichni ostatní.“

V tom okamžiku zábavná blondýnka zmizela a na Andreině místě seděl chladnokrevný zabiják s prázdným pohledem. „Jen ať si to zkusí.“

„Ne!“ V očích Tety Bé zaplála jasná, rudá světélka, jako byste zasvítili skrz rubín. „Nechceme, aby to zkoušel. Je nás příliš málo na to, abychom mohli zareagovat. Musíme být o krok napřed před svými protivníky. Musíme je donutit, aby reagovali oni na nás. Ty budeš hlídat záda jí, Rafael zase Curranovi, a já dohlédnu na naše společné zájmy. Budeš potřebovat panaceu, drahoušku. Věř mi. A já se ujistím, že ji dostaneme.“

Andrea zdvihla ukazováček a otevřela pusu.

„A to je poslední slovo, Andreo.“

Andrea zaklapla ústa.

„Promluv si o tom s Curranem. Proberte to spolu. Já se budu balit. Díky za báječnou snídani.“

Teta Bé vstala a odešla.

Čekaly jsme, dokud za ní nezapadnou dveře v chodbě.

„Přivádí mě k šílenství,“ zavrčela Andrea na účet Tety Bé.

„To myslí vážně?“

„Poslední dobou je trochu posedlá,“ řekla Andrea. „Od chvíle, kdy jsem se stala betou klanu a pak mě Rafael požádal o ruku, mluví jen o tom, jak odejde do důchodu a další roky stráví rozmazlováním vnoučků nebo vnuček. Teoretických vnoučků a vnuček. S Rafaelem na ně nespěcháme. Ona ale tvrdí, že je unavená.“

„Připadá ti unavená?“

„Ta mě ještě přežije. Bude ze mě stará bába a ona bude ještě tehdy slibovat, že jednou odejde do důchodu. Ten pohled znám. Pojede s námi na tu výpravu, ať už se nám to líbí nebo ne.“

Povzdechla jsem si.

Andrea zavrtěla hlavou. „Takže Černé moře? To je to místo, kde bylo zlaté rouno a Jáson nechal z dračích zubů vyrůst armádu?“

„Ano, tam.“

„A co se vlastně s Jásonem potom stalo?“

„Oženil se s Médeou, princeznou čarodějkou pocházející z Kolchidy.“

„A žili šťastně až do smrti?“

„Opustil ji kvůli jiné ženě, tak zabila jejich děti, nasekala je do jídla a nakrmila ho jimi.“

Andrea odložila zpola snědený párek na talíř a odstrčila ho od sebe. „No, alespoň tam budu, abych ti hlídala záda.“

A už teď se mi dýchalo o něco lehčeji. „Díky.“

Andrea se zašklebila. „Není zač. Musím jít za Rafaelem a říct mu, že jeho drahá matinka jede taky. Z té nové informace bude určitě nadšený.“

Zamířila jsem najít Currana. Jak jsem ho znala, nejspíš byl teď někde zahrabaný s Jimem a snažili se dokončit seznam kožoměnců, které budeme brát s sebou. Vsadila bych se, že to „někde“ bylo Jimovo ne až tak tajné doupě dvě patra pod horní částí Pevnosti.

Jim svou práci vážně miloval, a nějak se mu vždycky podařilo najít lidi, kteří ji zbožňovali stejně jako on. Společně tu záležitost špionáže dokázali pozdvihnout na novou úroveň. Přišlo mi, že nestačilo jen projít chodbou k jejich odpočívárně. Měla jsem si k tomu sehnat černý plášť, dramaticky se tudy proplížit a blýskat noži.

Byla jsem od místnosti asi pět metrů, když mě Mahonův hlas zastavil na místě. „…nezpochybňuji její schopnosti. Je hrdá, nedisciplinovaná a nenechá si od nikoho nic líbit. Jedeme do jednoho velkého průseru. Budou útočit na její vzhled, váš vztah, její lidský status, a já mám obavy, jak se zachová v podobném stresu.“

S Mahonem se nikdy neshodneme. Tak to prostě bylo. Rozhodla jsem se, že nechci ani nepotřebuji jeho uznání, tak jsem se přestala snažit.

„Kate bude v pořádku,“ řekl Curran.

„Je to špatný nápad.“

„Slyšel jsem tě už napoprvé,“ upozornil ho Curran. „Kate jede s námi. Děláš si zbytečně velké starosti.“

Vešla jsem do místnosti. Curran, Jim a Mahon stáli kolem malého kuchyňského stolu. Curran i Jim drželi v rukou hrnky, pravděpodobně obsahovaly Jimovu patentovanou kávu. Černou jako dehet a stejně tak tekutou. Na stole ležel list papíru. Seznam s deseti jmény. Curran s Jimem dali dohromady seznam účastníků, který jsem hodlala změnit.

„Zrovna jsem byl na odchodu,“ zabručel Mahon a vyšel z místnosti.

„Kávu?“ zeptal se Jim.

„Ne, díky.“ Věděla jsem naprosto přesně, jak chutná. „Teta Bé, Rafael a Andrea by se rádi zúčastnili také.“

Curran zdvihl obočí. „Proč?“

„Teta Bé říkala, že má starost o mé zdraví a pohodu.“

„Spíš má starost, jak dostat do svých pracek panaceu,“ poznamenal Jim.

„Jo, to zmínila.“ Zadívala jsem se na Currana. „Podívej, bereme deset lidí. Ty si vybereš pět a já taky pět. Jestli se mnou pojedou Teta Bé, Rafael, Andrea, Barabáš a Derek, o mou polovinu je postaráno.“

„To zní slušně,“ řekl Curran. „Mohl bych Dereka započítat jako jednoho ze svých. Tak bys mohla vzít ještě člověka navíc.“

„Ne, to je v pořádku. Ty bys o něm měl rozhodnout.“

„Vážně mi to nevadí,“ pověděl mi Curran.

„Mně taky ne. Ty mi dáš Tetu Bé. Za to si tu možnost výběru zasloužíš.“

„Kruci,“ utrousil Jim se znechuceným výrazem. „Jste jako starý pár, co našel dvacku na parkovišti. ‚Ty si ji vezmi.‘ ‚Ne, ty si ji vezmi.‘ Nedá se to vydržet.“ Položil kávu na stůl a zavrtěl hlavou.

„Fajn,“ zakončil to Curran. „Jestli chceš Dereka, je tvůj. Takže máme plno.“

„Budeme muset škrtnout ze seznamu Paolu. Krysy budou naštvané,“ upozornil ho Jim.

„O krysy se postarám,“ řekl Curran.

4.

Stála jsem na travnatém kopci. Přede mnou hořelo zapadající slunce s bolestivě oslnivou intenzitou, šarlatové a rudé mraky se vznášely jako obvazy na otevřené ráně krvácející oblohy. Dole na pláni, proti paprskům klesajícího slunce, stavěli lidé věž. Magie se kolem nich čeřila a bouřila, jak se nahrubo opracované kameny vznášely do vzduchu, zvedané mocí lidské vůle. Kdesi ve velké dálce k obloze čněla další.

Chtěla jsem to zastavit. Všechny mé instinkty vřískaly, že je to špatné. Že je to nebezpečné a špatné a nakonec budeme všichni trpět. Jestli ji dokončí, stane se něco strašného. Chtěla jsem sejít tam dolů a kameny rozprášit.

Nemohla jsem se pohnout.

Zalil mě studený pot. Nedokázala jsem odtrhnout oči. Mohla jsem jen pozorovat, jak věž kámen po kameni roste jako monument moci mého otce a jeho ambicí. Stavba neustávala, nezastavitelná jako prastará legie, jako tank drtící vše, co mu stálo v cestě.

Někdo se pohnul přímo přede mnou. Napjala jsem síly, abych odtrhla pohled od celé scény, a spatřila Julii. Vítr si pohrával s jejími světlými vlasy. Dívala se na mě, zírala na mě vyděšenýma očima. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Julie!“

Prudce jsem se posadila na posteli. Kolem vládla temnota, měsíční světlo procházející dovnitř otevřeným oknem ji zvládlo jen zředit, ale úplně ji nezahnalo. Měla jsem pocit, že mám vlhkou tvář. Přejela jsem si prsty po čele. Odtáhla jsem je a byly mokré. Pot. Bezva. Mívala jsem noční můry o Rolandovi, a že mě najde, ale ty přestaly, když mě Curran v noci objímal. Nikdy nebyly tak živé.

Možná se mě Roland snažil najít. Představila jsem si, jak sedí kdesi daleko, několik států odsud, a vysílá pokřivené sny jako televizní věž. Potřebovala jsem vyšetřit hlavu. Až na to, že kdokoliv by se o to pokusil, nejspíš by s křikem hodně rychle utekl.

Přikrývka vedle mě byla zmuchlaná. Curran musel vyklouznout z postele uprostřed noci. No, to by to vysvětlovalo. Byl pryč a dívat se na Maddie, proměňující se v lupa, mnou otřáslo. Bylo to stresem. Jednou mě můj drahý otec najde, ale dneska ne.

Musela jsem zkontrolovat Julii. Nebudu schopná usnout, dokud to neudělám. Vyklouzla jsem z postele, natáhla si tepláky a vydala se ven, dolů po schodech. Dveře do Juliina pokoje byly lehce pootevřené. Podivné. Zaťukala jsem klouby na lebku se zkříženými hnáty na ceduli s velkým nápisem NEVSTUPOVAT, zabírající většinu dveří. Žádná odpověď.

Janice, žena kožoměnec, jíž táhlo na čtyřicítku, vystrčila blonďatou hlavu ze strážního stanoviště po mé pravici. „Vzala si deku a polštář a šla dolů.“

„Kdy?“

„Asi před dvěma hodinami.“

To byla jedna v noci. Bylo jen jediné místo, kam by Julie mohla zamířit.

O pět minut později jsem tiše vešla po špičkách do ztemnělého pokoje. Jediné světlo vycházelo ze skleněné rakve přede mnou. V ní se v zelenkavé tekutině Doolittlovy léčivé směsi vznášela Maddie. Několik trubiček nitrožilní výživy vedlo z jejích paží ke kovovému stojanu se sáčky. Julie seděla na podlaze vedle ní, sesunutá na pokrývce, lokty opřené o kolena, tvář schovanou v dlaních.

Ach, Julie. Přešla jsem pokoj a posadila se vedle ní. Jestli mě slyšela, nedala to na sobě znát.

Z Maddiina těla vystupovaly kosti v podivných úhlech, svaly se jí napínaly na pokroucené kostře jako napolo rozpuštěná guma. Tu a tam jí z lidské kůže vyrážely chomáče srsti. Levá strana její dolní čelisti se vyboulila ven, rty byly příliš krátké, aby dokázaly zakrýt kost. Skrze mezeru jsem v jejích ústech viděla lidské zuby. Pravá ruka, téměř naprosto lidská, vypadala tak tence a křehce, jen o něco málo víc než kost potažená kůží.

Když jsem tady seděla a pozorovala ji, srdce se mi stáhlo do tvrdého, bolestivého uzlíku. Nešlo jen o Maddie. Bylo to zoufalství a ztrápenost její matky a sestry. Panika ve výrazu Jennifer. Skrývaný strach v obličeji Andrey, která přišla včera v noci Maddie navštívit. Sledovala jsem svou nejlepší kamarádku, jak zkřížila ruce na prsou a snažila se přesvědčit sebe samu, že ji tohle v budoucnosti nečeká. Rafaela milovala. Chtěla děti a rodinu, a z obou Rafaelových bratrů se stali v pubertě lupové a museli být usmrceni. Když Teta Bé říkala, že budou potřebovat panaceu, myslela to vážně.

Šlo o neodbytný ledový děs uvnitř mě, který našeptával: Tohle by mohlo být i tvoje dítě.

Maddie, vtipná, milá holčička, kterou jsme všichni znali a brali ji za samozřejmost. Museli jsme ji zachránit. Já ji musela zachránit. Jestli bych měla dokázat jen jedinou věc, pak jí vrátím zpátky její život.

Julie se napřímila. Oči měla zarudlé, kůži kolem nich oteklou. Zapřála jsem si, abych něco mohla udělat.

„Nebolí ji to.“

„Já vím.“ Julie popotáhla.

„Čtu jí. Její máma taky, a Doolittlovy sestřičky. Není tu sama.“

„Tím to není.“

„Tak co se děje?“

„Snažím se pochopit proč.“ Hlas se jí zlomil. „Proč?“ Otočila se ke mně a zadívala se na mě jasnýma očima, zalitýma slzami a přetékajícíma bolestí. „Je to moje nejlepší kamarádka. Mám jen jednu. Proč se to muselo stát zrovna jí?“

Otázka za milion dolarů. „Byla bys raději, kdyby se to stalo Margo?“

„Ne.“ Julie zavrtěla hlavou. „Ne. Je jí příšerně, protože ona je v pořádku a Maddie není. Objala jsem ji a pověděla jí, že jsem moc ráda, že se z toho dostala.“

„Jsem na tebe pyšná.“

„Není to vina Margo, že ten lék nezafungoval. Jen nechci, aby to byla zrovna Maddie. Chci, aby byla v pořádku. Je to, jako by musela zaplatit cenu.“

„Zaplatit cenu? Za co?“

„Za magii. Že existují kožoměnci. Jakože jsou silní a rychlí, a někdo z nich za to musí zaplatit. Ale proč ona?“

To bych taky ráda věděla. Přesně na tu samou otázku jsem se ptala sama sebe, když jsem našla Vorona mrtvého, když jsem spatřila zbytky těla Grega Feldmana a když Julie ležela na nemocniční posteli nacpaná sedativy tak, že jí srdce bušilo jen stěží. Tolik jsem toho chtěla Julii ušetřit. Ubíjelo mě, že se mi to nepodařilo. Nevěděla jsem, proč některé lidi stíhala tragédie za tragédií, jako by je život zkoušel, a ostatní si žili blaženě, nedotčení smutkem.

Pověděla jsem jí pravdu. „To nevím. Myslím si, že je to proto, že dítě je to nejdražší, co člověk má. Všechno má svou cenu, a nikdy nejde o nic, co by sis mohla dovolit obětovat. Je to vždycky někdo, koho miluješ.“

Julie na mě upřeně hleděla. „Proč?“

„To nevím. Tak to prostě vždycky je.“

Julie se odtáhla. „Tak to nechci. Jestli to tak má být, nikdy nechci mít děti.“

Život konečně poznamenal Julii dost hluboko. Teď se moje dítě rozhodlo nemít vlastní děti. Ne proto, že by nechtěla být matkou, ale protože se příliš bála světa, do kterého by je přivedla. To bylo tak neuvěřitelně na hovno. Měla jsem chuť do něčeho bodnout.

Julie se na mě dívala, čekala na něco.

„Jestli chceš mít děti nebo ne, je tvé rozhodnutí, Julie. Ať už se je rozhodneš mít nebo ne, Curran a já tě budeme milovat pořád stejně. Nemusíš mít vůbec starosti, že bychom tě přestali mít rádi.“

„To je dobře, protože já děti nechci.“

Mezi námi se rozhostilo ticho.

„Odjíždíš,“ řekla.

„Ano. Máš strach?“

Julie pokrčila rameny. „Jsi alfa a musíš jít.“

„Přesně tak.“

„A pokud někdo má dostat ten lék, jsi to ty. Chápu to.“ Mluvila tichounce a žalostně. „Neumři. Hlavně mi tam neumři, ano?“

„Nemám to v plánu. Vrátím se s panaceou a dostaneme Maddie z té léčicí nádrže.“

„Slyšela jsem Jima, jak mluví,“ ozvala se tiše Julie.

No páni.

„Říkal, že je to past a že se možná nevrátíte.“

Díky, pane Optimisto sluníčkový, že mi tak věříte. „Ví hlava špionů, že ho špehuješ?“

„Ne. Jsem moc opatrná a on se moc často nedívá nahoru.“

Jednou budu muset zjistit, co tím myslela. „Je to past. Lidé, kteří ji nastražili, si myslí, že jsme hloupí a slabí. Slibuju ti, že jestli se nám pokusí ublížit, když se tam dostaneme, budou toho hluboce litovat. Odplujeme v dál s panaceou a oni tam budou sedět v kaluži vlastní krve a snažit se udržet vnitřnosti pohromadě. Už jsi viděla, že se dokážu o nebezpečné věci postarat.“

„Ale vždycky ti při tom někdo ublíží, Kate. Hodně.“

„Ale já přežiju a oni ne.“ Objala jsem ji jednou rukou. „Neboj se, zvládneme to.“

„Tak dobře,“ řekla. „Já jen…“

Sevřela ruce k sobě, zadívala se přímo před sebe.

„Ano?“

„Mám špatné sny.“

Já taky. „A o čem se ti zdá?“

Otočila ke mně hlavu, výraz měla ztrápený. „O věžích. Vidím, jak je někdo staví na trávě. Jsou to strašné věže. Podívám se na ně, a brečím. A pak vidím tebe a ty se na mě díváš a voláš na mě…“

Ale ne. Po páteři mi přejely ledové drápy.

Proč bychom měly ten samý sen? Musela to být magie. Jestli byl sen výsledkem mojí magie, nebo Rolanda pátrajícího po mně, neměl by Julii ovlivnit. Neměl jak se o Julii dozvědět.

Rituál. To bylo nejpravděpodobnější vysvětlení. Když jsem uzdravila Julii, smíchala jsem její krev se svou vlastní. Část mé magie přešla na ni. Teď jsme měly společné sny. Pokud jsme měly štěstí, byl to jen vedlejší efekt mé magie, rozprostírající se kolem, když jsem spala. Pokud jsme měly smůlu, Roland se mě snažil najít tím, že ke mně bude vysílat vize, a Julie ten signál zachytila taky.

Kruci.

Něco z toho se muselo odrazit na mém výrazu, protože se na mě Julie zaměřila. „To něco znamená, že jo? Co to znamená, Kate? Viděla jsem tě. Bylas v mém snu. Viděla jsi mě taky?“

Tenhle rozhovor jsem nechtěla vést. Ne tady a teď. Vlastně jsem ho nechtěla vést vůbec.

„Pověz mi to, prosím! Musím to vědět.“

Neplánovala jsem vlastní pohřeb, ale člověk si neplánuje, kdy umře. Pokud by se mi něco stalo, Julie by zůstala bez odpovědí. Musela se dozvědět alespoň něco. Na jejím místě bych to vědět chtěla.

„Kate, prosím…“

„Ticho, buď tak hodná.“

Vštěpovali mi potřebu skrývat se od chvíle, kdy jsem začala rozumět slovům. Během posledního roku se počet lidí znajících mé tajemství zvýšil z jednoho na pět, a jen o tom přemýšlet ve mně probouzelo iracionální nutkání, kdy jsem zvažovala, jestli zabít všechny, co o tom vědí. Nemohla jsem je zabít. Byli to mí přátelé a rodina, již jsem si zvolila… ale zlomit celoživotní trénink bylo zatraceně těžké.

Kdybych jí o tom nepověděla a zemřela, bude dělat chyby. Roland ji najde a využije ji. Ještě si to neuvědomovala, ale stala se z ní zbraň stejně jako ze mě. Stvořila jsem ji a měla za ni zodpovědnost. Musela jsem ji udržet v bezpečí a ostatní ochránit před ní.

„Co ti teď povím, uslyšíš jen jednou. Nepiš si to do deníčku, neříkej to nejlepší kamarádce, nereaguj, pokud o tom někdy uslyšíš. Rozumíš?“

„Ano.“

„Existují lidé, kteří by tě zabili, kdyby o tobě věděli. Mluvím velmi vážně, Julie. Tohle je smrtelně vážná konverzace.“

„Chápu,“ oznámila mi.

„Učili jste se ve škole teorii první Změny?“

„Jistě,“ přikývla. „Před tisícovkami let existovaly magie a technologie v rovnováze. Když začali lidé pracovat s magií, čím dál víc ji posilovali, dokud to vychýlení nebylo tak velké, že technologie začala ve vlnách zaplavovat svět. To byla první Změna. Magické civilizace zkolabovaly. Teď se děje to samé, jen přicházejí vlny magie místo technologických. Někteří lidé si myslí, že je to cyklus a že se to tak děje pořád dokola.“

Fajn. Základy znala. O to to bude jednodušší. „Už jsi mě slyšela mluvit o Voronovi.“

„Tvém tátovi,“ dodala Julie.

„Voron nebyl můj biologický otec. Můj otec… můj skutečný otec chodil po zemi před tisícovkami let, kdy magie vládla plnou silou. Tehdy býval králem, dobyvatelem a čarodějem. Byl velmi mocný a měl pár radikálních názorů, jak by měla společnost vypadat, a tak společně s pár sourozenci vybudoval obrovskou armádu a řádili po území, známém dnes jako Saudská Arábie, Turecko, Írán a východní Egypt. Svět byl jiným místem i zeměpisně, a můj táta, král čaroděj, měl k dispozici obrovské úrodné území, na němž si založil království. Magie ho udržovala naživu po stovky let, a podařilo se mu vybudovat říši stejně pokročilou, jako je naše civilizace. A kamkoliv šel, budoval věže.“

Julie zamrkala. „Ale…“

„Počkej, dokud neskončím s vyprávěním. Prosím.“ Slova se mi zasekla v hrdle a musela jsem se nutit, abych je vyslovila. „Když přišla první Změna, technologie začala mít navrch nad magií. Magická města se začala rozpadat. Můj otec pochopil, co se děje, a rozhodl se, že je čas na dlouhého šlofíka. Uzavřel se kdesi, nikdo neví kde nebo jak, a usnul. Tenoučký pramínek magie stále zůstával ve světě a stačil, aby ho udržel naživu. Spal, dokud ho neprobudila Změna, naše apokalypsa. To pak vstal, čilý jako rybička, a celý žhavý se pustil do budování své říše znovu od základů. Nemůže se zastavit. Dává to jeho existenci smysl. Tentokrát začal s nemrtvými.“

„S Lidem,“ doplnila Julie, v očích se jí zračilo pochopení.

„Přesně. Můj otec se rozhodl, že si začne říkat Roland, a kolem sebe začal shromažďovat lidi se schopností ovládat nemrtvé. Vytvořil z nich organizaci známou jako Lid.“

Lid stál na pomezí obchodní korporace a výzkumného institutu. Profesionální a brutálně výkonní, udržovali si ohromné stáje plné upírů a měli pobočku v každém významnějším městě.

„Nikdo o Rolandovi nikdy nemluví,“ pověděla jsem jí. „Většina lidí ani neví, že existuje. A skoro nikdo, ani navigátoři, neví, že krátce poté, co se probudil, se můj otec zamiloval. Jmenovala se Kalina a také ovládala mocnou magii. Dokázala kohokoliv přinutit, aby ji miloval. Kalina chtěla dítě a Roland se rozhodl, že ho s ní počne. To dítě jsem byla já.“

Julie otevřela ústa. Zdvihla jsem ruku. Pokud mě znovu přeruší, možná jí to nezvládnu dopovědět.

„Můj otec měl vždycky problémy se svými dětmi. Byly mocné a chytré, a jakmile trochu zmoudřely, pokusily se ho zabít. Roland změnil názor a rozhodl se, že bude lépe, když se nikdy nenarodím. Matka věděla, že aby mě zachránila, bude muset utéct. Potřebovala ochránce, a Voron, Rolandův vojevůdce, se zdál jako dobrá volba. Voron byl k Rolandovi připoutaný krevním rituálem. Matka využila každou kapku své moci, aby se do ní Voron zamiloval, takže se z toho lehce zbláznil.“

„Takže ho vlastně využila,“ řekla Julie.

„Přesně tak. Společně utekli. Má matka porodila, ale Roland se k nim blížil. Věděla, že je Voron líp vybavený, aby udržel dítě naživu, a Roland ji nikdy nepřestane pronásledovat, a tak se rozhodla zůstat pozadu a získat nám nějaký čas. Roland ji dohonil a zabil. Voron se mnou utekl a pak zbytek života strávil tím, že mě trénoval, abych mohla jednoho dne zabít vlastního otce.“

Julie pobledla.

Čekala jsem, až to všechno zpracuje.

„Chceš ho zabít?“

To byla komplikovaná otázka. „Pokud budu muset, udělám to, ale nebudu ho kvůli tomu hledat. Mám Currana a tebe. Zrovna teď chci vás oba udržet v bezpečí. Jestli mě Roland někdy najde, tak se mě určitě pokusí konfrontovat, a já nevím, jestli to přežiju, Julie. Pamatuješ si fotku muže, kterou jsem ti ukazovala? Hugha d’Ambray?“

Dala jsem ji Julii před pár týdny a pověděla jí, že je to nepřítel. Tehdy jsem nebyla připravená na dlouhé vysvětlování.

„Ano.“

„Hugh nahradil Vorona. Je to Rolandův nový vojevůdce. Moc lidí o tom ztraceném dítěti neví, ale on ano. Náhodou na mě narazil a teď se o mě velmi zajímá.“

A teď přišla ta těžká část. „Když se z tebe stával lupus, nedokázala jsem tě uzdravit. Nikdo by to nedokázal. Tak jsem…“ tě obrala o svobodnou vůli, „…vyčistila tvou krev svou, abych z ní vypálila Lyk-Vé. Byla to jediná možnost. Jinak bych tě musela zabít.“

Julie na mě upřeně hleděla.

„Teď jsme spojené. Něco z mé magie přešlo na tebe. Moje krev kontaminovala tu tvoji. Dnes jsem měla sen. Viděla jsem planinu, západ slunce a věže. Viděla jsem tam i tebe a volala na tebe.“

„Takže co to znamená?“ zašeptala Julie. „Znamená to, že je Roland v našich hlavách?“

„To nevím. Nevím, jestli vidíme minulost nebo budoucnost, nebo si s námi můj otec hraje ze vzdálenosti několika států. Ale ať už je to kruci cokoliv, není to dobré. Musíš být opatrná. Nenechávej svou krev nikde, kde by se dala najít. Pokud budeš krvácet, spal obvazy. Pokud budeš krvácet hodně, polij to místo bělidlem nebo ho zapal. Ukrývej, co nejvíc magie můžeš. Neplánuju umřít. Vrátím se a pomůžu ti to nějak vyřešit. Ale kdyby se nám něco stalo, Jim o tom ví. Můžeš mu věřit.“

Dveře za námi se otevřely. Doolittle vkročil do místnosti.

„Doolittle o tom ví taky,“ pověděla jsem jí. „V mém pokoji jsou nějaké knihy. Nechám ti seznam, co by sis měla přečíst…“

Maddie se pohnula. Přes hruď jí přejela boule, jako by jí těsně pod kůží klouzal tenisový míč.

„Mimovolné pohyby,“ oznámil mi Doolittle. „Není se čeho bát.“

Uvědomila jsem si, že svírám jílec Zabíječe, a pustila ho. Pokud by se z Maddie stal lupus, vyskočila z nádrže a vrhla se po Julii, bez zaváhání bych jí setnula hlavu. Z té myšlenky se mi stáhl žaludek.

Julie měla oči jako dva talíře.

„Bude to v pořádku,“ pověděla jsem jí.

„To si nemyslím,“ řekla Julie. „Nic není v pořádku. Nic nebude znovu v pořádku.“

Vstala.

„Julie…“

Sledovala jsem ji, jak odchází. Dveře se za ní zaklaply. Tak to nešlo zrovna, jak bych chtěla. Chtěla jsem to probrat znovu, ale v životě druhé šance nepřicházejí zase tak často.

Doolittle se na mě zadíval. „Je dobře, že jste jí to řekla.“

Necítila jsem se dobře. Cítila jsem se naprosto příšerně. „Potřebuju laskavost.“

„Pokud je to v mé moci,“ pověděl mi.

„Curran i já jsme oba sepsali závěť. Pokud se nevrátím, Meredith se o Julii postará. Už jsem s ní mluvila. Ale jestli se nevrátím, v nějaké chvíli za vámi může Julie přijít pro odpovědi. Chci, abyste mi odebral krev. Mohlo by pomoct, když ji podrobíte zkoumání.“ Už jednou ji trochu analyzoval. Bude to ten nejlepší člověk, který by ji mohl zkoumat dál.

Doolittle si protřel obličej, zaváhal… jako by se rozhodoval… a pak prohlásil: „Ta výprava je hloupý počin.“

„Je šance, že uspějeme.“

„Velmi malá šance. Nemůžeme jim věřit. Nehodlají dodržet sliby.“

„Donutím je ty sliby dodržet, pokud budu muset. Nemůžu sedět vedle Maddie a dívat se, jak den po dni umírá. To prostě nezvládnu.“

„Já také ne,“ poznamenal. „Obávám se, že to jen prodlužujeme. Odkládání nevyhnutelného vede pouze k většímu utrpení. Proto musí být smrt rychlá a bezbolestná.“

„Jednou jste mi řekl, že nemáme na výběr, čím jsme. Ale dokážeme se rozhodnout, kým budeme. A já jsem člověk, který musí teď nastoupit na loď, nebo se nebude nikdy schopný podívat Maddiině matce do tváře. Vezmete mi prosím krev?“

Doolittle si povzdechl. „Samozřejmě že ano.“

„Kate?“

Curranův hlas se ozval v mém snu. Mmmm… usmála jsem se a otevřela oči, ještě stále v polospánku. Curran se nade mnou nakláněl. Můj pohledný psychopat. Když jsem se vrátila z rozhovoru s Julií, vlezla jsem si do postele. Vzbudila jsem se o pár hodin později, když vklouzl do peřin vedle mě. Přitáhl si mě k sobě. Jeho tělo tak krásně topilo přitisknuté k mému. Pomilovali jsme se a já mu usnula na hrudi.

„Kate?“ zopakoval Curran. „Zlato?“

Natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři, jen abych se ujistila, že je opravdu u mě. „Měl bys se mnou zůstat v posteli.“

„To bych moc rád,“ řekl. „Ale zrovna jsem mluvil s Barabášem.“

„Hm?“ Byl opravdu nemožně pohledný. Takovým tím drsným stylem typu zabiju-všechno-co-se-hýbe. Přesně tak, jak jsem to měla ráda. „Co říkal?“

„Saiman na nás čeká v konferenční místnosti. Říkal, že ti dluží laskavost, a Barabáš ho zavolal, aby ho tvým jménem pozval do Pevnosti.“ Curranovy oči na okamžik zazářily zlatem. „Mohla bys mi to nějak vysvětlit? Jsem jedno velké ucho.“

O deset minut později jsme s Curranem kráčeli chodbou ke konferenční místnosti. Když žijete v budově se skvělou akustikou, navíc obývanou lidmi s nadpřirozeně dobrým sluchem, naučíte se hádat polohlasně. A přesně to jsme právě dělali.

Před měsícem mi pozdě v noci zavolali z Cechu žoldáků, aby mě informovali, že někdo unesl Saimana. Saiman obchodoval s informacemi a byl expert na magii. Mazaný obchodník, který strkal prsty do všeho možného, od nelegálních gladiátorských zápasů až po pochybné záležitosti dovozu a vývozu. Za své služby si účtoval nehorázné sumy, ale protože jsem ho bavila, v minulosti mi nabídl slevu. Konzultovala jsem s ním pár případů, ale neustále se mě snažil dostat do postele, aby dokázal nějaký svůj filozofický názor. Jeho snahy jsem tolerovala do chvíle, než dostal ten stupidní nápad předvádět se se mnou před Curranem. Pán šelem a já jsme zrovna v té době prožívali těžší období v našem vztahu a Curran tu přehlídku nevzal zrovna dobře. Dal to najevo tím, že proměnil Saimanovo skladiště plné luxusních aut v hromadu pomačkaných plechovek. Od té doby Saiman, který se nejvíc ze všeho bál fyzické bolesti, žil ve smrtelné hrůze z Currana.

Saiman si u Cechu žoldáků udržoval VIP účet pro chvíle, kdy potřeboval použít hrubou sílu, takže když se pár gaunerů rozhodlo, že je dobrý nápad unést ho a požadovat výkupné, jeho účetní zavolal do Cechu a odtamtud zase zavolali mně. S únosci jsem se vypořádala a Saimana zachránila. Na oplátku mi dlužil laskavost. Včera jsem mu zavolala a pověděla mu, že bych si ji ráda vybrala.

Úspěšně jsem to všechno zvládla utajit před Curranem právě kvůli tomu, že by začal vyvádět. A všechno tohle mu teď vysvětlit se ukázalo trochu složité.

„Účetní zavolal a řekl mi, že Saimana unesli. Co jsem měla ksakru dělat? Nechat ho tam?“

„Nech mě přemýšlet… ano!“

„No tak jsem ho tam nenechala.“

„Nezáleží mu na tobě. Kdybys při jeho záchraně umřela, bylo by mu to jedno. Nikdo ani nevěděl, kam jsi šla.“

„Jim to věděl.“ Aaaa, to jsem neměla říkat.

Curran se zastavil a upřeně se na mě zadíval.

„Vzala jsem si s sebou posily,“ pověděla jsem mu.

„Koho?“

„Grendela a Dereka.“

Curran nakrčil blonďatá obočí. Uvědomil si, že o tom Derek věděl, a nenapráskal mě. To jsem mu asi neměla říkat taky.

Nejlepší obranou je okamžitý útok. „Reaguješ přehnaně.“

„Odešla jsi uprostřed noci, abys zachránila člověka bez špetky svědomí, jemuž naprosto nezáleží na tvém bezpečí, který spřádal plány a snažil se tě zmanipulovat, aby ses s ním vyspala. A když zjistil, že to nejde, zachoval se jako zbabělec a vystavil tě nebezpečí. Jak bych měl reagovat?“

„Co jsem posledně kontrolovala, ještě pořád jsem velká holka. Jsem dospělá, dokážu si sama zavázat boty a umím mávat mečem. Nemusí se ti to líbit.“

„Kate!“

„Dluží nám laskavost. A hodně velkou.“

„Nepotřebuju od něj žádnou laskavost,“ zaprskal Curran.

„Ale ano, potřebuješ. Pamatuješ si na to skladiště plné luxusních aut, které jsi zdemoloval?“

Curran se na mě prostě jen díval.

„A jak tam ta drahá zahraniční auta dostal?“

Náhlé pochopení na něj dopadlo jako tuna cihel. Zamračený výraz zmizel. „Dovezl je sem lodí.“ Vydal se chodbou dál, přidal do kroku.

„Přesně tak.“ Srovnala jsem s ním tempo.

„A vyhnul se celní správě, protože ta auta přijela na jeho plavidle. Má vlastní flotilu.“

„Bingo.“

Zahnuli jsme za roh. Žena kožoměnec mířící naším směrem nás spatřila a pokusila se náhle změnit směr. Curran na ni ukázal. „Sežeň pro mě Jima, prosím.“

Dala se do běhu.

„Ale nevíme, jestli jeho lodě vůbec plují do Středozemního moře,“ ozval se Curran.

„Ale ano, víme. Během Půlnočních her si přivezl z Řecka minotaura.“

Došli jsme až ke dveřím a otevřeli je.

V severní konferenční místnosti na nás čekala nádherná asiatka. Mohlo jí být těsně pod třicet, dokonalou postavu měla průměrně vysokou, obdařenou štíhlým pasem, přecházejícím v delikátní křivky a dlouhé nohy. Tmavě zelené úpletové šaty s nařaseným výstřihem a kapucí jí lnuly k tělu a podtrhovaly krásu jejích tmavých vlasů.

Kožoměnec, jenž ji hlídal, se na ni koukal jako na vzteklého psa zahnaného do slepé uličky.

Curran nezaváhal ani na vteřinu. „Saimane, vypadáš skvěle. Díky, že ses tak vystrojil.“

Žena vzhlédla a v jejím pohledu jsem uviděla povědomý přezíravý nádech.

„To jsi sem přišel jako žena, aby tě Curran nemohl zbít?“

Žena se zašklebila. Přes tvář a paže jí přejely podivné vybouleniny, asi jako by někdo tágem strčil do biliárových koulí a ty se roztočily, a rozběhly se jí pod kůží do všech stran. Donutila jsem vlastní žaludek, aby zůstal na místě.

„Ne,“ ozvala se žena, zatímco se svaly na jejím těle plazily po kostře, natahovaly se, kroutily a měnily tvar v odpudivém divadle. „Prostě jsem měl předtím ještě jinou schůzku.“

Kráska přišla o vlasy, ňadra nahradila plochá mužská hruď, boky se jí zúžily. To všechno se stalo současně v groteskně koordinovaném procesu. Na jazyku mě zapálily žaludeční šťávy. Proměna kožoměnců byla výbušná, rychlý sled pohybů v rámci několika vteřin. Saimanova připomínala spíš kontrolované metodické přizpůsobení. Když jsem ho musela sledovat, žaludek mi vždycky zpanikařil a pokoušel se mermomocí vyprázdnit. Na dlouhou chvíli jsem zavřela oči. Když jsem je otevřela, štíhlý plešatý muž zkřížil své nové paže na prsou. V neutrální formě Saiman připomínal nepopsanou stránku. Ani ošklivý, ani krásný, průměrná výška, nevýrazné rysy, všední barva kůže, drobnější postava. V úpletových šatech vypadal naprosto směšně. Měla jsem náhlou chuť se rozesmát, ale ovládla jsem se.

„Přinesl jsem s sebou nějaké peníze.“ Ukázal na kufřík vedle sebe. „Pokud vím, tak standardní poplatek cechu za záchranu uneseného je deset procent z ceny výkupného. Klidně si to přepočítejte.“

Samozřejmě. Peníze. To byla Saimanova běžná reakce. Svého dluhu se mohl nejjednodušeji zbavit tím, že se vyplatí.

Curran mu mávnutím ruky nabídl židli. „Nemáme zájem o peníze. Dáš si něco k pití?“

„Je to otrávené?“

„Je sobota,“ ozvala jsem se. „Jed servírujeme jen v pracovní dny.“

„Ano, nejsme úplní divoši.“ Curran se posadil. „Shawne, mohl bys prosím donést trochu vody pro mě a Kate, a skotskou pro našeho hosta?“

Kožoměnec kývl a odešel.

„Lepší?“

Saiman se na mě ani nepodíval. „Omlouvám se, rád bych na to odpověděl, ale pokud se pokusím o konverzaci, hrozí, že mě tvůj chlupatý milenec roztrhá na kousky.“

Ty malicherný dětino.

„Ani v nejmenším,“ oznámil mu Curran. „Dnes ráno neplánuju nikoho trhat na kusy.“

Shawn vkročil do místnosti s tácem, na němž stál džbán s vodou, karafa naplněná jantarově zlatou skotskou a tři skleničky. Curran si ho od něj převzal a položil na stůl. „Díky.“

Shawn odešel, Curran nalil do dvou skleniček vodu a do třetí skotskou. „Není důvod, proč bychom se nemohli chovat civilizovaně.“

Tón jeho hlasu byl lehký, výraz měl uvolněný a přátelský. Pán šelem ve vzácné formě. Tu loď jsme opravdu potřebovali.

Saiman usrkl jantarového nápoje a dlouhou chvíli ho převaloval na jazyku. „Takže. Odmítli jste moje peníze, naservírovali mi třicetiletou Highland Park, a jsme ve stejné místnosti přibližně pět minut, a ještě se mi nikdo nepokusil zlámat kosti. To mě vede k názoru, že vás něco přitlačilo ke zdi a vy mě kvůli čemusi zoufale potřebujete. Umírám zvědavostí, o co jde.“

Na jeho místě bych mnohem opatrněji volila slova.

„Mám pro tebe obchodní nabídku,“ řekl Curran. „Rád bych najal jednu z tvých přepravních lodí, aby nás dva a deset mých lidí někam dovezla. Zaplatíme ti rozumnou rentu.“

„Moji rozumnou, nebo vaši rozumnou?“ Saiman si prohlížel svůj drink.

„Naši. Pak nebudeš nadále dlužit Smečce a my ti trochu ulehčíme život. Například přestaneme blokovat tvé nákupy nemovitostí.“

„Ty jsi blokoval jeho nákupy?“ zadívala jsem se na Currana.

„Já osobně ne.“

„Smečka a mnoho jejích zmocněnců.“ Saiman stáhl obsah skleničky a dolil si. „Když jsem se rozhodl usilovat o nějaký projekt, Smečka se nevyhnutelně pokusila dorovnávat nabídku, takže se cena vyšplhala nahoru, a pak se stáhli a já musel výslednou částku zaplatit. Bylo to nanejvýš nepříjemné.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie na vzestupu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.