Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato publikace vychází s finanční podporou Grantové agentury ČR v rámci řešení projektu
reg. č. 407/09/1023 „Budování české demokracie v letech 1989–2009.

Tato publikace vychází ve spolupráci s Metropolitní univerzitou Praha, o.p.s.

PhDr. Jan Bureš, Ph.D.

Mgr. Jakub Charvát

PhDr. Petr Just, Ph.D.

Mgr. Martin Štefek

ČESKÁ DEMOKRACIE PO ROCE 1989

Institucionální základy českého politického systému

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5062. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 528

Vydání 1., 2012

Recenzovali:

prof. Dr. Miroslav Novák

doc. PhDr. Adriana Mikulčíková, Ph.D.

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o.

České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4283-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8270-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8273-7 (ve formátu EPUB)

Úvod

Jan Bureš, Jakub Charvát, Petr Just, Martin Štefek

Listopadové události roku 1989 odstartovaly nelehký a dlouhotrvající proces demokratizace československého, respektive českého politického i společenského systému. Tedy proces, v rámci něhož bylo potřeba odstranit instituce a vzorce chování z předchozího nedemokratického období a nahradit je novými, lépe odpovídajícími novým podmínkám (demokratického) společenského uspořádání. V některých svých aspektech se demokratická transformace podařila v České republice úspěšně, v některých (prozatím) méně úspěšně.

Nicméně na složitost celého demokratizačního procesu upozorňoval již na začátku devadesátých let Ralf Dahrendorf, který na jedné straně jako by připouštěl relativně nízkou náročnost transformace institucionální, a do jisté míry i ekonomické, ale na druhé straně upozorňoval na dlouhé trvání transformace společenské. Zatímco proces institucionální (ústavní) reformy měl podle Dahrendorfa trvat nejméně šest měsíců a ekonomika se měla stabilizovat nejméně šest let, transformace společenských základů v podobě proměny společenských hodnot a vzorců chování bude – podle Dahrendorfa – potřebovat k ustálení demokratických vzorců nejméně šedesát let (Dahrendorf 1991: 92).

Ačkoli tato Dahrendorfova myšlenka není v politologii zcela nová 1 , zdůraznění této skutečnosti v kontextu probíhající demokratické tranzice v zemích střední Evropy má své opodstatnění. (Nejen) česká společnost vstupovala do procesu demokratizace s vysokými očekáváními, která měla změna režimu přinést. Navíc většina společnosti očekávala, že tyto změny nastanou okamžitě nebo velmi rychle; ty se ale nekonaly, respektive k nim docházelo (a v některých aspektech stále dochází) postupně. Ale (očekávané) okamžité změny – s ohledem na premisu kulturního zpoždění (podr. Skovajsa 2006: 49) – se ani realizovat nemohly. Ještě dlouho po listopadových událostech zůstává (a ještě nějaký čas zůstane) v české společnosti zakořeněna pozdně-normalizační politická kultura a její projevy (viz kapitolu 7).

Česká společnost má za sebou více než dvacet let vývoje v podmínkách demokratického politického režimu, v důsledku čehož se nabízí prostor pro analýzu procesu demokratizace a následného vývoje v Československu a v České republice po roce 1989. A to obzvláště v situaci, kdy sice existuje řada dílčích studií, které se věnují jednotlivým problémům vývoje českého politického systému po roce 1989, kdy ale současně podrobnější, souhrnná a ucelená politologická kvalitativní analýza vývoje prvních dvaceti let české demokracie zatím (stále) chybí. 2 Navíc nelze než souhlasit s Karlem Vodičkou a Ladislavem Cabadou, že monografie (a diskuse) k politickému systému představují nezbytný předpoklad pro sebereflexi každé moderní společnosti (Vodička, Cabada 2011: 13). Kolektivní monografie Česká demokracie po roce 1989 vznikla s ambicí právě tento zatím nevyplněný prostor zaplnit.

Předkládaná monografie je určena především studentům politologie, moderních dějin, sociologie, humanitních či mediálních studií a dále oborů právnických či pedagogických. Současně práce Česká demokracie po roce 1989 představuje přehledný zdroj praktických, cenných a užitečných informací pro učitele, novináře a další pracovníky médií, politické komentátory, politické analytiky a pracovníky státní a veřejné správy, kteří mohou tyto informace při své každodenní práci využít. V neposlední řadě nabízí předkládaná analýza množství zajímavých informací pro laickou veřejnost, jež se zajímá o problematiku českého politického systému a jeho polistopadového vývoje.

Při zpracovávání textu byla využita řada dílčích, již existujících odborných politologických a sociologických textů a analýz české i zahraniční provenience, které se zabývají problematikou zkoumanou v předkládané publikaci. Česká demokracie po roce 1989 ovšem nepředstavuje pouhou syntézu těchto odborných textů, nýbrž na několika místech s existujícími odbornými pracemi polemizuje, případně je rozšiřuje o nové poznatky.

Kniha je strukturována logicky a tematicky, přičemž každé téma představuje jednu samostatnou kapitolu. Jednotlivé kapitoly jsou zpracovány s ohledem na chronologický vývoj sledované problematiky. Celá práce je pak tvořena několika většími podcelky, rozdělenými do jednotlivých kapitol. Prvním takovýmto podcelkem je problematika konce starého režimu a období přechodu k demokracii v Československu, zejména s ohledem na problematiku institucionální transformace politického systému. Této problematice se věnují první dvě kapitoly. Na ně navazují dvě kapitoly, které se zaměřují na problematiku institucionálního nastavení českého politického systému. A to jednak v podobě kapitoly o hlavních českých ústavních institucích, jednak v podobě kapitoly o volebních systémech užívaných v České republice, které sice nejsou institucemi ústavními, nicméně s ústavními institucemi vytvářejí ústavní rámec, který vymezuje „pravidla hry“ pro demokratický proces vládnutí v České republice. Následující dvě kapitoly analyzují dopad těchto demokratických „pravidel hry“ v politické praxi, tedy na jednotlivé aktéry procesu vládnutí. Nejprve pátá kapitola představuje vývoj hlavních politických stran a stranického systému v České republice, šestá kapitola se pak zaměřuje na problematiku vzniku, podoby a fungování jednotlivých vlád a vládních koalic v České republice. Poslední, sedmá kapitola pak představuje analýzu vývoje české politické kultury po roce 1989 a některá „dědictví“, která si současná politická kultura přináší z období předchozího, nedemokratického.

Předkládaná kolektivní monografie je společným dílem týmu vědeckých pracovníků, jejichž výzkum byl realizován díky podpoře Grantové agentury České republiky v rámci standardního projektu Budován í české demokracie v letech 1989–2009 (GAČR 407/09/1023) a s významnou materiální a duchovní podporou Metropolitní univerzity Praha. V rámci zpracování tohoto grantu publikovali členové řešitelského týmu více než dvacet dílčích studií, v nichž si postupně teoreticky i prakticky ověřovali platnost jednotlivých tezí i závěrů.

V první kapitole se Jan Bureš zamýšlí nad příčinami konce starého režimu a událostmi, které předcházely procesu demokratické tranzice. Analyzuje povahu režimu, jeho krizové projevy a změny, k nimž došlo v rámci politické elity, opozice i celé společnosti ve druhé polovině osmdesátých let. V závěru této části pak Bureš zasazuje charakteristiku poslední fáze československého komunistického režimu do rámce teorií nedemokratických režimů, přičemž vychází zejména z prací J. Linze, A. Stepana, H. Kitschelta, V. Dvořákové, J. Kunce či S. Szomolányiové.

Na tuto část navazující druhá kapitola představuje proces přechodu české společnosti k demokracii, zejména z hlediska institucionální transformace politického systému. Kapitola se zaměřuje na období let 1989–1992 a končí okamžikem rozpadu společného československého státu. V této své analýze Jan Bureš využívá jednak poznatků z teorií přechodů k demokracii, které mu poskytují základní obecný rámec pro analýzu, jednak představuje hlavní zlomové okamžiky přechodu české/československé společnosti k demokracii. Kombinace teoretického tranzitologického rámce a historicko-deskriptivního přístupu užitého pro představení hlavních událostí tohoto procesu pak Burešovi poskytuje prostor pro závěrečnou politologickou analýzu československého přechodu k demokracii jako takového.

Ve třetí kapitole představuje Petr Just institucionální rámec českého politického systému tak, jak jej vymezuje Ústava ČR platná od 1. ledna 1993, a jeho vývoj od roku 1993 do konce roku 2010. Petr Just popisuje hlavní české ústavní instituce z hlediska jejich postavení v rámci politického systému a z hlediska jejich pravomocí. Tento deskriptivní výklad je pak doplněn o několik postřehů ze samotné praxe vládnutí v České republice.

Čtvrtá kapitola zpracovaná Jakubem Charvátem se zaměřuje na představení voleb a volebních systémů užívaných v Československu a České republice po roce 1989. Po teoretickém úvodu, v němž je stručně představena problematika volebních systémů, následují volební pravidla pro jednotlivé instituce volené v Československu a České republice po roce 1989. Vedle problematiky volebních systémů užívaných pro hlavní (celostátní) zastupitelské orgány v ČSFR a České republice (Sněmovna lidu a Sněmovna národů Federálního shromáždění, Česká národní rada a od 1. ledna 1993 pak Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky) se Jakub Charvát zaměřuje i na představení volebních pravidel užívaných v České republice pro takzvané volby druhého řádu – jak na celostátní úrovni (od roku 1996 senátní volby), na nižších úrovních samosprávy (obecní volby a od roku 2000 volby krajské), tak samozřejmě i na úrovni nadnárodní (volby do Evropského parlamentu konané v ČR od roku 2004).

V páté kapitole se Jakub Charvát věnuje představení problematiky vývoje hlavních politických stran v České republice a jejich systému. Pátou kapitolu je možné rozdělit do dvou vzájemně navazujících podcelků. V první části páté kapitoly je představen vývoj hlavních politických stran v České republice, přičemž pro potřeby tohoto výkladu je zmíněný vývoj rozdělen do několika fází. Tato deskriptivní analýza pak vytváří prostor pro podrobnější politologickou analýzu české stranicko-politické soustavy jako celku, ke které jsou využity některé koncepty, s nimiž se setkáváme v teorii stranických systémů a jež se běžně (v západní politické vědě) užívají pro analýzu stranických systémů (koncept cleavages v teorii stranických systémů, Sartoriho typologie stranických systémů apod.).

Šestá kapitola zpracovaná Petrem Justem představuje proces vládnutí v České republice. S využitím poznatků z teorií koalic – ať již v podobě klasických, nebo inovativních přístupů (např. Mesežnikův koncept apod.) – vytváří Petr Just obecný rámec, který mu posléze poslouží k analýze problematiky vzniku, podoby, fungování a (ne)stability vládních koalic v České republice.

V sedmé kapitole předkládané práce doplňuje Martin Štefek předchozí poznatky o vývoji české demokracie po roce 1989 o neméně důležitou dimenzi politického systému, o problematiku politické kultury. V první části svého textu se vyrovnává s problémem nejednoznačnosti pojmu politická kultura ve společenských vědách a představuje filozoficko-teoretický rámec, v němž se bude ve své analýze politické kultury v České republice a jejího vývoje pohybovat. Východiskem se mu přitom stává mainstreamový politologický koncept G. A. Almonda a S. Verby, jenž má – přes mnohá omezení – vysokou explanační hodnotu. S jeho pomocí, ale i s využitím jeho kritik, představuje politickou kulturu v České republice a mnohá dědictví, která si s sebou přináší z předchozího, nedemokratického období.

Autoři předkládané publikace by na tomto místě rádi poděkovali vedení Metropolitní univerzity Praha za vytvoření příznivých podmínek pro vědeckou práci (nejen) na předkládané publikaci. Za velmi cenné připomínky bychom rádi poděkovali také recenzentům naší práce prof. Dr. Miroslavu Novákovi a doc. PhDr. Adrianě Mikulčíkové, Ph.D. Poděkování rovněž náleží všem našim nejbližším za jejich trpělivost a podporu, které nám v průběhu zpracovávání předkládaného textu poskytovali. Bez potřebného zázemí, jež nám po celou dobu práce na textu Česká demokracie po roce 1989 vytvářeli, by tato publikace vznikala jen velmi obtížně.

1 Logika kulturního zpoždění (cultural lag), tedy předpokladu, že strukturální změna (ať již postupná, či rychlá a radikální) postupuje rychleji než adaptace postojů jedinců (podr. Skovajsa 2006: 49), se objevuje již v dřívějších textech např. Gabriela Almonda, ačkoli Almond nehovoří přímo o „kulturním zpoždění“.

2 Snad s čestnou výjimkou Vodičkovy a Cabadovy přehledové monografie Politický systém České republiky.

1. Konec starého režimu a příčiny jeho pádu

Jan Bureš

Příčiny pádu komunistického režimu v listopadu roku 1989 nelze pochopit bez analýzy charakteru tohoto systému v jeho závěrečné fázi a bez odpovědí na otázku po příčinách nespokojenosti občanů s tímto režimem. Tato nespokojenost, byť většinou veřejnosti v osmdesátých letech více či méně skrývaná, vyvřela na povrch v okamžiku, když režim překročil meze, které mu občané v Československu na konci osmdesátých let ještě vymezili – když na projev nespokojenosti studentů vysokých škol na řádně povolené demonstraci 17. listopadu 1989 reagoval brutálním užitím násilí. Politické změny, k nimž došlo na podzim roku 1989, byly vyústěním rozsáhlého pohybu, který je možno v české/slovenské společnosti pozorovat přibližně od konce roku 1987, a to jak ve sféře státní moci, tak ve sféře opozičních iniciativ a aktivit.

1.1 Příčiny krize komunistického systému a její projevy

Československý komunistický režim se, stejně jako jeho ostatní středoevropští partneři, ocital v polovině osmdesátých let v hluboké krizi.3Mezi nejzávažnější krizové faktory a tím pádem hlavní příčiny nespokojenosti občanů s komunistickým režimem v polovině osmdesátých let patřily:

- absence politických a občanských práv a svobod, vedoucí k apatii, nezájmu a přetvářce obyvatelstva;

- frustrace z nemožnosti změny režimu v důsledku ztráty národní samostatnosti a v důsledku existence studené války;

- nemotivační charakter základních stavebních prvků komunistického systému a jeho antimeritokratická podstata (státní vlastnictví výrobních prostředků, centrální plánování, kádrová politika neodrážející schopnosti a znalosti);

- absence ekonomických svobod znemožňujících oficiální realizaci soukromých ekonomických aktivit občanů;

- byrokraticko-autoritářský styl řízení země úzkou stranickou elitou, jejíž nekompetentnost byla předmětem všeobecného opovržení a posměchu;

- všeobecně rozbujelý systém korupce a nepotismu;

- neefektivní byrokratické metody řízení hospodářství, technologická zaostalost, energetická náročnost a z toho vyplývající stagnace a postupný úpadek ekonomiky a následná neschopnost uspokojovat zvyšující se materiální potřeby obyvatelstva;

- devastace životního prostředí a z ní vyplývající zdravotně-sociální, demografické a psychologické důsledky;

- zhoršující se kvalita a dostupnost lékařské péče;

- problematické kvazifederální uspořádání státu.

Náklady, které s sebou přinášela pookupační snaha normalizačního režimu alespoň materiálně vykompenzovat občanům absenci politických a občanských svobod, začaly v osmdesátých letech výrazně převyšovat možnosti stále více zaostávající československé ekonomiky. Vysoká energetická náročnost výroby, nízká produktivita práce, slabá konkurenceschopnost československých výrobků na zahraničních trzích, levné nájmy, energie, vysoké dotace cen potravin, rozsáhlé výdaje na sociální politiku (vysoké dětské přídavky, relativně vysoké důchody) a masivní investice do dopravní infrastruktury (dálnice, pražské metro) vedly při stále výraznějším nedostatku finančních prostředků, potřebných na modernizaci průmyslu i zemědělství, k hlubokému propadu československého hospodářství a k jeho neschopnosti zajišťovat zásobování občanů již i předměty zcela běžné osobní spotřeby. Ostatně nejvyšší představitelé režimu si těchto skutečností byli dlouhodobě vědomi (srv. Rataj, Houda 2010: 400; Štrougal 2009; Jakeš 1996).

Režimu se velkorysou sociální politikou v sedmdesátých letech podařilo vytěsnit většinu občanů mimo zájem o politiku a vůbec věci veřejné. Historiky byl tento fenomén nazván „nepsanou společenskou smlouvou“ (srv. např. Měchýř 1999: 38; Otáhal 2002), ač bylo zřejmé, že občané byli k dodržování této „dohody“ režimem nedobrovolně přinuceni. Z bohužel (vzhledem k výrazně lepšímu stavu a výsledkům bádání o komunistické minulosti např. v Polsku či Německu) stále jen nečetných nových vědeckých prací a studiío době normalizace v Československu stále zřetelněji vyplývá, že hledánípříčin nespokojenosti občanů s režimem a jeho následného pádu v roce 1989 představuje velmi komplexní problém, který je ze sociologického, politologického, ale i psychologického hlediska mnohem složitější, nežse v běžných veřejných diskusích přiznává. Ačkoli zde existovaly výše nastíněné objektivní projevy krize, až do listopadu 1989 nebyly důvodem k propuknutí masových protestů, stávkového hnutí či podobných radikálních projevů nespokojenosti. Nejenom výzkumy, kterési režim (samozřejmě za podmínek absence svobodné diskuse či kritiky) nechával zpracovávat (Vaněk 1994), absence masových veřejných protestů proti režimu, ale i fakticky mizivá podpora veřejnosti předlistopadových aktivit protirežimní opozice (a nakonec i velmi opatrné vymezení se opozice vůči režimu) ukazuje, že většina veřejnosti nevnímala předlistopadový režim zásadně odmítavě. Společnost i přes nemožnost svobodného uplatňování občanských a politických práv, právěkvůli silné garanci sociálních jistot a relativně (ve vztahu k situaci ve většině ostatních komunistických zemí i skutečně) vysoké životní úrovni neodmítala socialistické zřízení(srv. Rataj, Houda 2010: 402; Šimečka 1990; Kopeček 2010: 11). Jestliže však většina občanů proti režimu veřejně neprotestovala, znamenalo to z jejich strany tichou a pasivní toleranci, která vzala za své v okamžiku, kdy režim přestával plnit i základní podmínky výše zmíněného sociálního kontraktu. To jasně ukazoval také výrazný nárůst nespokojenosti s režimem na konci osmdesátých let, zejména v Praze (Kopeček 2010: 18–19).

Varovné a závažně krizové jevy se však odehrávaly na makroekonomické úrovni. Ačkoli československý stát až do roku 1989 oficiálně hospodařil s vyrovnanými či přebytkovými rozpočty, výrazně narůstal vnitřnídluh v podobě všeobecné zastaralosti výrobních technologií, jež spolu se zcela běžným falšováním mikroekonomických statistik, nepružným centrálním řízením ekonomiky a zastavením růstu HDP vedl ke stále častěji i veřejně se projevujícím krizovým momentům v podobě nedostatku základního spotřebního zboží (Rataj, Houda 2010: 403). Faktem ovšem na druhé straně také zůstává, že Československo, na rozdíl od tehdejšího Maďarska či Polska, stále hospodařilo s formálně vyrovnaným rozpočtem a neupadlo do spirály dluhů, jež byla v těchto dvou sousedních zemích vyvolána masivními půjčkami na Západě (Kopeček 2010: 11). Ve druhé polovině osmdesátých let také trvale stoupal zahraničnídluh, který činil cca 80 miliard dolarů. K dalším projevům krizového stavu hospodářství patřila pokračující dominance těžkého průmyslu, rostoucí objem neprodejných zásob, růst spotřeby a neschopnost investovat do modernizace výroby (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 591). Nutno ovšem podotknout, že úpadek ekonomiky se v Československu až do roku 1989 neprojevoval nijak fatálně (spíše stále častějšími výpadky v dodávkách spotřebního zbožína trh), rozhodně ne v tak kritické podobě jako v předluženém Polsku či Maďarsku, kde se tyto problémy staly primárním zdrojem otevřené nespokojenosti veřejnosti a ve svém důsledku způsobily pád těchto režimů (Rataj, Houda 2010: 409).

Krize československého normalizačního režimu se však neprojevovala pouze ve stavu hospodářství. Již od konce padesátých let, ale zejména pak od poloviny sedmdesátých let se Československo postupně stalo jednou z nejvíce znečištěných zemí Evropy. To bylo v ostrém kontrastu s oficiální interpretací centrálního plánování jako nejlepší záruky pokroku (Vaněk 1999: 134). Ekologická devastace, zapříčiněná extenzivní orientací na těžký průmysl, nesmyslnou exploatací a plýtváním nerostných zdrojů, i neochotou investovat finanční prostředky do technologií, jež by alespoň částečně odvrátily tuto negativní bilanci (např. do odsiřovacích zařízení v severočeských elektrárnách), vedla na konci osmdesátých let k politizaci ekologie, jež se projevila jednak nárůstem počtu ekologických demonstrací a jednak aktivizací ekologických organizací (Vaněk 1996; Rataj, Houda 2010: 406–407).

Ochota státu řešit hromadící se ekologické problémy sice od sedmdesátých let nepatrně stoupala, omezovala se nicméně spíše na administrativně--byrokratická opatření, jež se navíc jen málokdy dočkala skutečné realizace v praxi (Vaněk 1999: 135, 152). Do jisté míry tomuto postupu napomáhaly i postoje veřejnosti, jež si jen velmi pozvolna a spíše až v osmdesátých letech začínala uvědomovat závažnost ekologické katastrofy. Zejména v nejvíce postižených oblastech severních Čech a severní Moravy lidé ve stále viditelnější míře zažívali pocity úzkosti, depresí či stresu, které byly důsledkem zhoršující seekologické, zdravotní a sociální situace (Vaněk 1999: 145). Za určitý přelom v důvěře občanů v informace podávané státem o stavu životního prostředí považují historici především katastrofu v sovětskéjaderné elektrárně v Černobylu v dubnu 1986. Manipulace s informacemi, jejich překrucování či zatajování a zlehčování závažnosti této katastrofy režimem vyšly poměrně brzy najevo především ze západních sdělovacích prostředků. Následně již v roce 1987 dochází k častějším veřejným projevům nespokojenosti občanů se stavem životního prostředí (Vaněk 1999: 149). Právěv této době vznikala mnohá ekologická hnutí či nezávislé iniciativy, které poukazovaly na závažnéekologické problémy (už na počátku osmdesátých let vzniklo hnutí Brontosaurus, dále to byly skupiny jako České děti, Pražské matky, Nezávislé mírové sdružení apod.). Nikoli náhodou si mezinárodní věhlas i vysokou pozornost domácího publika získal studentský filmRopáci(1988, režisér J. Svěrák), který divákům přiblížil otřesné důsledky těžby hnědého uhlí v severníchČechách. Těsně před listopadem 1989 se ekologický rozměr krize režimu stával stále významnějším faktorem, v jehož důsledku se k původně spíše profesionálním ochráncům přírody, protestujícím proti její devastaci, připojovalo stále více občanů. Pro režim bylo navíc stále problematičtější proti ekologickým protestům zasahovat, neboť nepolitická, ale o to více závažná zdravotní podstata tohoto problému byla veřejnosti zcela zřejmá. Na potřebu tyto otázky důsledně řešit navíc stále více upozorňovali centrální vedení strany také představitelé místních a okresních stranických sekretariátů z nejvíce postižených oblastí. Režim však nedokázal realizovat skutečně účinná opatření, jakými mohly být například masivní investice do odsiřovacích zařízení v severočeských elektrárnách, a zmohl se pouze na krátkodobá a spíše populistická opatření v podobě zavedení zvláštního příplatku občanům v nejvíce postižených oblastech, které občané velmi rychle přejmenovali na tzv. „pohřebné“. Bylo proto jen logickým důsledkem tohoto postupu státu, že právě poukaz na ekologickou katastrofu byl jedním z nejfrekventovanějších argumentů proti režimu na tribunách a veřejných shromáždění v průběhu převratných událostí listopadu a prosince 1989.

1.2 Demotivační povaha režimu

Jedním z vůbec nejzávažnějších rysů komunistického režimu, který vedl zejména v osmdesátých letech ke stále výraznějšímu odcizování občanů celému vládnoucímu systému, byl jeho demotivační charakter. Jak upozornil Karel Vodička, prvky potlačující ekonomickou či kariérní motivaci stály v samotných základech komunistického režimu od doby jeho nastolení v roce 1948 (Vodička, Cabada 2011: 134). Jednalo se zejména o státní vlastnictví výrobních prostředků, skrývající v sobě rozpor mezi zájmem státu po co nejvyšším výkonu a zájmem zaměstnanců po zajištění spíše materiálních výhod, dále pak o systém centrálně plánovaného hospodářství, jehož podstatou byl opět rozpor mezi výše zmíněným zájmem státu a zájmem podniků, které v rámci příprav státního plánu podhodnocovaly své výkony a nastavovaly je tak, aby je bylo možno co nejjednodušeji splnit. To vše bylo pak doplňováno ještě specifickou kádrovou politikou, jež při výběru pracovníků na rozhodující pozice v ekonomické, politické, vzdělávací i kulturní sféře mnohdy (nikoli ovšem vždy a výhradně) upřednostňovala politickou loajalitu před schopnostmi a odbornými znalostmi (Vodička, Cabada 2011: 135). Dlouhodobé uplatňování těchto principů vedlo ke stále výraznější degeneraci systému, který už sám v okamžiku, kdy si čelní státní a straničtí představitelé začali vážnost společenské krize uvědomovat, nebyl schopen ani nalézt odvahu k zásadnějšímu přehodnocení některých systémových prvků, ale ani ze svého nitra vygenerovat a do zodpovědných pozic postavit lidi schopné takové změny účinně realizovat. Tato motivační krize se od poloviny sedmdesátých let projevovala nejen v rovině společenské, kde vedla ke stále narůstající apatii, lhostejnosti a nezájmu občanů o cokoli, co přesahovalo rovinu jejich soukromých a rodinných potřeb (Vodička, Cabada 2011: 135; Havel 1999a: 67–109), ale především ve sféře ekonomické, kde vedla k trvalému snižování růstu produktivity práce a všech dalších makroekonomických ukazatelů, jež se postupně (zejména v osmdesátých letech) začaly projevovat ve stále intenzivněji pociťovaném nedostatku hlavně spotřebního zboží a celkového hlubokého zaostávání za vyspělými zeměmi (Machonin, Tuček 1996: 11). Kritický stav společnosti se projevoval také v oblasti kulturní a společenské sféry, kde naopak i některé sousední země (např. Kádárovo Maďarsko) poskytovaly již v této době více svobodného prostoru pro její rozvoj (Kopeček 2010: 13)

Již zmíněná podstata kádrové politiky, spočívající v prostém faktu, že stranické orgány rozhodovaly o obsazování vedoucích funkcí na všech úrovních, vedla nakonec k rozšíření „morálky“ všeobecné přetvářky, kdy statisíce občanů držely v rukou stranickou knížku jen z kariérních důvodů. Nicméně vědomí většiny takovýchto členů KSČ, že jsou takto režimem ze strachu o svou kariéru či možnost studia dětí přinuceni projevovat mu svou loajalitu, vedlo k tomu, že stejně lehce, jak do strany s těmito motivy v sedmdesátých a osmdesátých letech vstupovali, ji také v listopadu a prosinci 1989 po desetitisících rychle opouštěli. Vedení KSČ sice v osmdesátých letech stále častěji diskutovalo o různých změnách a reformách (včetně např. mírné reformy volebního systému, jež by umožnila alespoň omezenou míru politické soutěže – srv. Charvát, Štefek 2010), nicméně zásadní změna této kádrové politiky jako jednoho ze základních stavebních kamenů režimu byla zcela vyloučena (Vodička, Cabada 2011: 141). Je však pravda, že stranické vedení připravovalo a nakonec i realizovalo určitou korekci kádrové politiky. Vycházela ze zásad přijatých (pro reformy v SSSR klíčovým) plénem ÚV KSSS v lednu 1987. Tato koncepce změny kádrové politiky předpokládala především jistou pluralizaci výběru kandidátů do zodpovědných vedoucích funkcí ve stranickém i státním aparátu, když navrhovala výběr z většího množství kandidátů, využívání konkurzů a tajných voleb. Ruku v ruce s tím mělo jít také zavádění samosprávných principů do pracovních kolektivů. V roce 1988 pak byla tato politika vedením strany znovu potvrzena a doplněna deklarovaným zrušením principu nomenklatury tajemníků ÚV KSČ (Štefek 2010: 74 a 87).

Antimeritokratická podstata komunistického systému, jež přidělovala nezasloužené výhody a sociální privilegia členům stranické nomenklatury, kteří často neměli pro výkon svých funkcí kvalifikační a kompetenční předpoklady, stále více pobuřovala zejména příslušníky mladších generací, kteří – při zvyšující se úrovni svého vzdělání – považovali nejen tyto výhody, ale i samotné držení moci v rukou těchto elit za nadále neospravedlnitelné (Machonin, Tuček 1996: 10). Nicméně právě na konci osmdesátých let se stávalo stále zřejmějším, že už i výše zmíněné základní stavební kameny systému, jež udusávaly motivaci občanů, přestávají fungovat, a to vedlo k další delegitimaci systému. Bylo stále zřejmější, že česká a slovenská společnost zůstávají díky demotivačnímu působení režimu hluboko pozadu za vlastními možnostmi, danými vzdělanostní a kvalifikační strukturou společnosti, technickou i kulturní vyspělostí i (pro)demokratickými tradicemi z nedávné minulosti (první československá republika, pražské jaro 1968). Jestliže sociologové ukázali, že přibližně 20 % dospělé mužské populace v polovině osmdesátých let můžeme považovat přímo za statusově inkonzistenstní občany,4pak je třeba poznamenat, že ještě mnohem větší skupina občanů spadala do kategorie těch, kteří nemohli svobodně a legálně realizovat své ekonomické zájmy, a tak je uskutečňovali v rámci tzv. černé ekonomiky. Nemáme zde na mysli pouze víceméně pochybné a s kriminální činností hraničící profese, jako byli veksláci (obchodující s tuzexovými poukázkami či západními měnami), ale především deseti- až statisíce občanů, přivydělávajících si nelegálně drobnou řemeslnou činností. V rámci této „druhé společnosti“ tak postupně docházelo k narůstání dosud přísně nivelizované příjmové diferenciace (Machonin, Tuček 1996: 15). Podstatný byl také fakt, že do těchto neoficiálních ekonomických vazeb a sítí byli zapojeni i mnozí funkcionáři vládnoucí strany (Kopeček 2010: 11). Fakticky tak platilo, že na konci osmdesátých let už měly na změně režimu zájem prakticky všechny sociální a profesní skupiny, vyjma úzké nejvyšší stranické a státní elity (Dvořáková, Kunc 1994: 128–129; Možný 1991).

1.3 Stav politické elity komunistického režimu na konci osmdesátých let

Přestože mnozí intelektuálové ve svých analýzách na krizové jevy systému upozorňovali skrytě (analýza ekonomů z Prognostického ústavu pod vedením Valtra Komárka – srv. Komárek 1990) či otevřeně (článek Miloše Zemana v Technickém magazínu v srpnu 1989, poukazující na „selhání rozhodovací a řídicí sféry společnosti“), politické vedení státu ekonomické problémy sice formálně, i když velmi opatrně přiznávalo, nicméně nebylo schopno a ochotno zajistit nápravu. To se projevilo ve druhé polovině osmdesátých let vlažným (a spíše vnějškově formálním) přijímáním (ve skutečnosti spíše odmítáním) reformních podnětů Gorbačovova sovětského vedení (Civín 2005: 209). Konzervativní vedení KSČ stále více naráželo na bouřlivé změny probíhající v zemích střední a východní Evropy. V podobě procesu přestavby a otevřenosti se oficiálním kánonem Moskvy paradoxně stala reformní politika, velmi podobná reformnímu pokusu pražského jara (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 589).5Ačkoliv se uvnitř československé mocenské elity v osmdesátých letech (na rozdíl od situace v Maďarsku či Polsku – srv. Bureš 2007: 26–37; Charvát 2009e) nevytvořilo čitelné reformní křídlo, přesto bylo možné pozorovat víceméně otevřený mocenský boj o reformu. Na jedné straně zde stáli představitelé vládní administrativy premiérů Štrougala a Adamce, kteří více naslouchali odborným expertizám a podporovali snahy o reformy, a na druhé straně vysocí představitelé vedení KSČ, kteří v duchu dvacet let uplatňované normalizační „stability“ odmítali jakékoli reformy, jež by v československé situaci po roce 1968 v jejich očích znamenaly riskovat úplnou erozi systému (Rataj, Houda 2010: 407). Je třeba si uvědomit, že limity československého režimu byly od roku 1968 nastaveny faktickou vojenskou okupací sovětskou armádou. Ke změnám tak mohlo dojít pouze za předpokladu zahájení reforem v samotném Sovětském svazu, což se stalo skutečností po příchodu Gorbačova k moci. Postupná eroze systému i v Československu v letech 1988–1989 byla tedy především důsledkem vnějších vlivů. Gorbačovova reformní politika v Sovětském svazu, nástup reformátorů v Polsku a Maďarsku a následné spuštění procesu liberalizace v těchto zemích však výrazně oslabovalo stávající moc v Československu.6Jakýkoli příklon k reformám, jež by z povahy věci musely mít liberalizační charakter, však u konzervativních představitelů režimu, jejichž legitimita byla založena na okupaci v roce 1968, nepřipadal v úvahu právě z toho důvodu, že by to vedlo k jejich delegitimaci (Dvořáková, Kunc 1994: 129–130). Také proto se představitelé režimu neustále neobratně pokoušeli zdůrazňovat rozdíly mezi reformním procesem z roku 1968, který interpretovali jako projev pravicového oportunismu, a sovětskou přestavbou (srv. Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 592).

Na podzim roku 1987 došlo k personální změně ve vedení komunistické strany. Patrně ve snaze vyvolat ve veřejnosti dojem sebereflexe stranického vedení předhodili konzervativci v předsednictvu ÚV KSČ veřejnosti jako obětního beránka dosavadního generálního tajemníka strany Gustáva Husáka, jehož přinutili k rezignaci. Výběr Husákova nástupce, kterým se stal Miloš Jakeš, však jen potvrzoval formálnost této změny a bezradnost stranického vedení (Rataj, Houda 2010: 408). Pragmatické křídlo kolem federálního premiéra Lubomíra Štrougala upozorňovalo již od počátku osmdesátých let na nutnost zásadnějších změn zejména v hospodářství. Uvědomovalo si, že lpění na odporu proti jakýmkoli reformám s odkazem na pražské jaro 1968 se dávno přežilo a stává se brzdou ekonomického, ale i politického rozvoje společnosti (Štrougal 2009). Pro představitele tohoto pragmatického křídla nebylo primární otázkou ani tak to, zda změnit postoj k pražskému jaru, jako spíše to, jak ze sebe setřást stigma spoluviníků za jeho potlačení (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 590). Příznivci umírněných reforem ovšem nakonec v roce 1988 ztratili svého hlavního představitele, pragmatického premiéra federální vlády Lubomíra Štrougala. Jeho nástupce, dosavadní český premiér Ladislav Adamec, patřil sice také k oné nevelké skupině politiků, kteří si uvědomovali nutnost změn zkostnatělého politického a hospodářského systému, jeho možnosti však byly (stejně jako předtím možnosti a ambice Štrougala) silně limitovány výraznou pozicí konzervativců v předsednictvu ÚV KSČ (Rataj, Houda 2010: 409).

Jakešovo (neo)konzervativní vedení, slibující „nový a svěží vítr,“ „otevřenost vůči kritice a sebekritice“ či návrat k zásadě „čelem k masám!“ nedokázalo najít odvahu k zásadnějšímu přehodnocení dosavadního vývoje, především v oblasti ideologie a vztahu k minulosti vlastního režimu. Nebylo ochotno otevřít debatu o kritických momentech nedávného vývoje, ať už se to týkalo interpretace okupace z roku 1968, platnostiPoučení z krizového vývoječi pobytu sovětských vojsk v Československu. V době, kdy Michail Gorbačov v Sovětském svazu povoluje otevření debaty o stalinských zločinech, Jakeš v Československu naopak začínáhovořit o potřebě obnovy „gottwaldovské tradice“ (Rataj, Houda 2010: 408), jež byla dále připomínána například při čtyřicátém výročí února v roce 1988 tehdy vznikajícím normalizačním seriálem či veřejnost již vysloveně provokujícím vydáním nové stokoruny s Gottwaldovým portrétem v září 1989 (sic!). Tato gottwaldovskárenesance však nebyla náhodná – byla právě jen výrazem vnitrostranického boje o udržení legitimity stávajícího vedení. Konzervativci sáhli ke Gottwaldovi a dalším tématům z dějin strany jako k osvědčenému prostředku legitimace celého režimu od února 1948, protože se obávali, že zpochybněním oficiální interpretace srpnové okupace z roku 1968 dojde k delegitimaci celého režimu.

Reformní étos přestavby byl stranickými představiteli využíván pouze jako soubor frází, jež měly legitimovat nárok staronového stranického vedení na další pokračování ve funkcích.7Jakešovo vedení dávalo jasně najevo, že není ochotno učinit pro úspěch ekonomické reformy nejpodstatnější krok – omezit rozhodovací pravomoci centrálních stranických orgánů. Vládnídokumenty, přijímané v této době, sice hovořily o potřebě „přebudování hospodářského mechanismu“ či o posílení autonomního postavení průmyslových a zemědělských podniků (vzývaným ideálem byl přechod na„samofinancování“, tzv. „chozrasčot“8), nicméně ve skutečnosti zůstávaly tyto projekty více na papíře. Jediným výraznějším pokusem o skutečnou reformu se tak stal zákon o státním podniku, jež předpokládal postavení podnikového hospodaření na reálnější základy, včetně posílení pravomocí podnikových managementů, a zároveň změnu politiky státu spočívající v omezení či ukončenídotací neefektivním podnikům. Poslední, 17. sjezd KSČ v březnu 1986 se odehrával především ve znamení schizofrenní snahy o udržení stability režimu při vědomí nutných reforem (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 591). Zjevnýrozpor mezi oficiálním (režimním) a neoficiálním (soukromým) výkladem reality byl snad nejcharakterističtějším rysem československé společnosti na sklonku osmdesátých let. Projevoval se především v roviněideologické, kde se hlavním úkolem ideologů v osmdesátých letech stala pouhá obhajoba stávajícího, tzv. reálně socialistického zřízení. Problém byl v tom, že ani veřejnost, a dokonce ani značná část stranické elity již samotné ideologii nedůvěřovala a považovala ji pouze za vnějšísymbolickou a spíše vynuceně vyznávanou interpretaci současnosti (viz Havlův esejMoc bezmocných, in: Havel 1999a).

Legitimační role původní komunistické ideologie klesala úměrně s tím, jak tuto ideologii nahrazovaly pouze prázdné fráze a klišé, jež se navíc v podání generálního tajemníka ÚV KSČ Miloše Jakeše často měnily v parodii. Nicméně zejména v důsledku vnějších vlivů začíná v letech 1988–1989 postupná eroze systému i v Československu. Režim sice již nemohl v osmdesátých letech uplatňovat mocenské nástroje kontroly nad občany, typické pro nedemokratický systém, zároveň ale neměl vybudovány mechanismy, jež by mu umožnily přizpůsobit svou politiku vůli občanů (Vodička, Cabada 2011: 141). V důsledku této schizofrenie se poslední léta režimu odehrávala v podivném střídání represí vůči jakýmkoli projevům nesouhlasu s občasnými ústupky, které si veřejnost pochopitelně vykládala jako slabost režimu. Jestliže v prosinci 1988 režim povolí demonstraci opozice u příležitosti Dne lidských práv, pak naopak v lednu 1989 tvrdě potlačí demonstrace, jež se odehrávaly v Praze v rámci tzv. Palachova týdne. I když režim brání vzniku dalších opozičních hnutí, v květnu 1989 ustoupí tlaku veřejnosti a na základě petice propustí Václava Havla z vazby. Nicméně s tím, jak narůstá nervozita československých komunistů z postupující liberalizace režimů v Polsku a Maďarsku, kterou si v Praze správně interpretují jako cestu k záhubě systému, zvyšuje se i snaha vedení KSČ režim za každou cenu ubránit. Již v únoru 1989 jsou jako „poučení“ z lednových protestů přijaty tzv. „pendrekové zákony“, jež dávají více pravomocí policejním složkám při potlačování protestů veřejnosti; na jaře 1989 posiluje stranické vedení své vztahy s představiteli konzervativních režimů v NDR a Rumunsku, kteří jsou podobně znepokojeni změnami v sovětském bloku. Stejně tak se Jakeš vyslovuje v dubnu 1989 proti možnosti politické rehabilitace Alexandra Dubčeka. Což v souvislosti se vznikem Klubu za socialistickou přestavbu – Obroda (únor 1989) znamená jednoznačné odmítnutí možnosti postupné liberalizace režimu cestou spolupráce stávající garnitury s reformátory z roku 1968 (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 718). To také ukazuje limity reformních možností federálního premiéra Ladislava Adamce a jeho týmu: hlavní překážkou reforem jsou konzervativci ve vedení strany, jejichž legitimita je odvozena od jejich angažovanosti v procesu normalizace společnosti po okupaci ze srpna 1968.

Situace se vyostřuje v létě 1989, a to v důsledku pohybů v sousedních zemích: v Polsku v „polosvobodných“ volbách na celé čáře vítězí prodemokratická Solidarita, které komunistépostupně předávají moc, v Maďarsku je tatáž cesta nastoupena nejprve rehabilitací Imreho Nagye a otevřením západních hranic s Rakouskem, tisíce občanů NDR na cestě domů z dovolenéod Balatonu využijí tohoto kroku maďarské vlády k zajížďce za svými kdysi násilněodloučenými příbuznými do Německa západního… Jistou nadějíkonzervativců se stává čínský příklad: v červnu 1989 brutálně potlačenéstudentské povstání na pekingském Náměstí nebeského klidu je v Československu opatrně, ale přesto vítáno jako snaha ubránit stabilitu režimu. S tím souvisí také (neúspěšná) snaha zabránit šíření peticeNěkolik vět, žádající otevření dialogu mezi režimem a veřejností (červenec 1989), jakož i mohutná příprava režimu na možné demonstrace v souvislosti s výročím srpna 1968–1969. Vedení KSČbylo natolik přesvědčeno, že právě toto výročí může být opozicí využito ke spuštění laviny protestů, která by mohla režim v této turbulentní době výrazně destabilizovat, že po potlačení těchto demonstrací paradoxněpřevládlo jakési uspokojení z toho, že nejhorší nebezpečí bylo zažehnáno a dalšíjiž nehrozí (Valeš 2005). Bezvýchodnost situace si zejména v září a říjnu 1989, v atmosféře masového exodu východoněmeckých občanů do Prahy a po propuknutí masových demonstrací v NDR, uvědomovali především pragmaticky uvažující představitelé stranické elity kolem Adamce. Ti se ve snaze zabránit otevřenému konfliktu konzervativců s veřejností, hrozícímu v případě inspirace „čínským řešením,“ pokoušeli navázat kontakty s opozicí, respektive s představiteli Obrody, s nimiž by mohli najít společnou řeč ve snaze zachránit, byť v reformované podobě, fundamentální prvky dosavadního systému (Vykoukal, Litera, Tejchman 2000: 722). V podobněbezradné situaci se ovšem nacházela také protirežimní opozice, která se v této doběneúspěšně pokoušela překonat svou chronickou roztříštěnost na mnoho nezávislých aktivit sjednocením do jednoho velkého hnutí. Ačkoli došlo k pokusu představitelů iniciativy MOST, napojené na Chartu 77, o navázání kontaktu s federálním premiérem Ladislavem Adamcem, ten nebyl ochoten ohrozit svou pozici jakoukoli komunikací s těmi, které režim považoval za své úhlavní domácí nepřátele. Toto stanovisko ostatně prezentoval i Jakeš na posledním předlistopadovém plenárním zasedání ÚV KSČ v polovině října 1989, když odmítl jakékoli ústupky „antisocialistickým silám“, které v očích stranického vedenípředstavovala hlavně Charta 77. Přestože na přelomu října a listopadu 1989 zraje uvnitř režimu ostrý konflikt mezi konzervativci a pragmatickým křídlem, jež se projeví například kritikou neschopnosti vedení řešit společenskou krizi z úst předsedy ÚV SSM Vasila Mohority či Adamcovým odmítnutím konzervativci předložené (polovičaté) koncepce reformy ekonomiky, ve skutečnosti předváděli vrcholní straničtí a státní představiteléveřejnosti pouze naprostou neschopnost zareagovat na prudké změny, které se již odehrávaly v celém východním bloku (demise E. Honeckera a T. Živkova, pád Berlínské zdi). Impulz ke změně tak logicky přišel zezdola, od nespokojené veřejnosti.

1.4 Opoziční hnutí v Československu v osmdesátých letech

Sledujeme-li vývoj opozičního hnutí v Československu v éře normalizace, je třeba vzít v úvahu některé – pro formování této opozice zásadní – faktory, které vyplývaly z povahy normalizačního režimu.9 Předně byla podoba opozice ovlivněna vývojem po potlačení reformního hnutí v roce 1968. Mimo oficiální struktury se tehdy ocitlo na šest set tisíc vyloučených členů KSČ a dále řada aktivistů hnutí, vzniklých v průběhu pražského jara (Klub angažovaných nestraníků, K231), jakož i nezávislých intelektuálů a umělců (Rataj, Houda 2010: 411). Mezi zakladateli Charty 77 tak můžeme vysledovat čtyři základní ideové proudy: reformní komunisty, nekomunistické socialisty či sociální demokraty, křesťansky orientované konzervativní intelektuály a konečně liberály (Kopeček 2010: 14). V důsledku přirozených rozporů mezi těmito skupinami, jež vyvěraly z rozdílné historické zkušenosti jednotlivých generací, se opoziční hnutí do značné míry vyvíjelo v roztříštěné podobě. Strach, který ve veřejnosti vyvolaly čistky a politické procesy na počátku sedmdesátých let, a (vcelku úspěšná) snaha režimu orientovat pozornost občanů spíše k realizaci jejich soukromých materiálních zájmů vedly postupně k utlumení jakýchkoli politických aktivit občanů. Tento postoj se v zásadě příliš neměnil ani po vzniku Charty 77, a to také díky postoji, který Charta 77 k režimu zaujala. Deklarovala sama sebe jako hnutí nepolitické, jemuž nejde o to, vytvářet politickou alternativu vůči režimu, ale pouze o otevření dialogu s mocí. Představitelům Charty 77 se nikdy nepodařilo získat širší podporu veřejnosti a lze se domnívat, že o ni ani neusilovali. Jestliže se Charta 77 neprofilovala jako primárně politická opozice, velmi výrazně tím pro občany znejasňovala význam a smyl politické alternativy, kterou vůči režimu fakticky představovala (Kopeček 2010: 15). Toto hnutí zůstávalo víceméně exkluzivním klubem bez jasných pravidel svého fungování a bez širší sociální základny ve společnosti. Charta 77 svou činnost v prvních letech soustředila do vydávání různých prohlášení a analýz problémových jevů ve společnosti, od ekologie přes zdravotnictví a drogovou problematiku. Ústředním tématem jejích prohlášení však byla obhajoba lidských, politických a občanských práv. Většinová společnost však Chartu 77 spíše ignorovala, neboť na ni působila příliš odtažitě, uzavřeně a elitářsky. To bylo ostatně častým předmětem kritik přicházejících od signatářů i těch disidentů, kteří Chartu 77 nepodepsali či nepatřili do vnitřního kruhu nejbližších aktivistů (Rataj, Houda 2010: 416). Jestliže se na základě Havlova textu Moc bezmocných (1978) postupně stala oficiální pozicí Charty 77 tzv. nepolitická politika, byla tato teze vnímána spíše jako přiznání nemožnosti realizovat klasickou opoziční politiku v režimu, který ji fakticky vůbec neumožňoval.10 Právě na začátku osmdesátých let došlo uvnitř Charty 77 k ostrým sporům o její další profilaci a styl opoziční práce. Stále trvající vůči veřejnosti uzavřený charakter Charty 77 (charakterizovaný pojmem „paralelní polis“, jenž měl vyjadřovat spíše upřednostění orientace disentu na budování mimo režim existujících paralelních struktur než snahu o změnu režimu zevnitř11) nemohl uspokojit ambice především mladší generace disidentů či stále se rozšiřujícího okruhu občanů, kteří i v důsledku změněné mezinárodní situace po nástupu Gorbačova k moci poukazovali na potřebu aktivnějšího vystupování opozice.

V důsledku této (generačními i ideovými spory vyvolané) diferenciace opozičního hnutí na konci osmdesátých let dochází ke vzniku nových nezávislých skupin. Některé z těchto skupin již výrazně tendují k úvahám o potřebě změny celého politického systému a nastolení politické demokracie (Kopeček 2010: 19). V září 1987 vznikla Demokratická iniciativa (DI, od září 1989 ČSDI) vedená E. Mandlerem, který dosud v rámci Charty 77 představoval určitou vnitřní opozici. Demokratická iniciativa ve svých programových východiscích navázala na tzv. realistickou skupinu uvnitř Charty 77, která se již od roku 1986 pokoušela hledat nové metody opoziční práce. Ani ta však, stejně jako Charta 77, nebyla ochotna vstoupit jako klasická politická opozice do otevřené konfrontace se státní mocí. Demokratická iniciativa se především snažila prostřednictvím pravidelně zpracovávaných a formou sborníků vydávaných analýz popisovat hlavní celospolečenské problémy a navrhovat jejich řešení. Základní příčinu stability komunistického režimu v Československu spatřovala v existenci nepsané společenské smlouvy režimu s obyvatelstvem, která zaručovala každému, kdo respektoval daný stav věcí, určitou míru sociálních jistot. V tomto smyslu tedy DI rozuměla krizi československé společnosti jako krizi celého národa. Jako cestu z tohoto „mravního marasmu“ navrhovala politiku všeobecného usmíření a odpuštění, kterou chápala jako odstranění diskriminace politických odpůrců a společenské nerovnoprávnosti občanů. Ve svých dalších prohlášeních DI požadovala radikální a rychlou demokratizaci společnosti.

Podobně jako aktivisté DI i další disidenti se pokoušeli nalézt odpověď na společenskou izolovanost Charty 77 v založenídalších nezávislých iniciativ. Dne 15. října 1988 byl zveřejněn manifestDemokracii pro všechny, který jako svůj základní programový dokument vydalo nové Hnutí za občanskou svobodu (HOS). Tato iniciativa již sázela na výrazněpolitičtější prostředky boje proti režimu. Manifest byl prezentován jako politický program vycházejícíz odmítnutí vedoucí role KSČ v Ústavě, požadoval pluralitu všech forem vlastnictvía upozorňoval na špatný stav životního prostředí (Otáhal 2005: 39). Manifest však nijak nenaznačil, jakými metodami může opozice dál pracovat. Postupně jej podepsalo celkem 949 občanů, což však o výraznější podpoře společnosti nijak nesvědčilo. Hutí za občanskou svobodu bylo od počátku hnutím názorově velmi diferencovaným, spíše volným sdružením politických skupin a klubů bez silného vedení. Velmi brzy po založení se jeho aktivisté začali rozdělovat do tří základních proudů: křesťansko-demokratického (vedeného Václavem Bendou), občansko-demokratického (vedeného Danielem Kroupou a Pavlem Bratinkou) a umírněněsocialistického (vedeného Rudolfem Battěkem). V listopadu 1988 založil bývalý československý ministr zahraničních věcí Jiří Hájek Československý helsinský výbor, jehož aktivistépožadovali, aby ČSSR začala dodržovat vlastní závazky, vyplývající z podpisu Helsinských dohod z roku 1975.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česká demokracie po roce 1989.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.