Roman Horňák

Vymývač

2014

Poďakovanie

Ďakujem za pomoc tým, ktorí sa podieľali na realizácii tejto knihy.

Milovaným a blízkym ďakujem za ich trpezlivosť.

Veľké „Ďakujem“ patrí môjmu vydavateľovi a priateľovi Petrovi Druskovi.

Ďakujem vydavateľstvu Druska Books.

Ďakujem vám, mojim verným čitateľom.

Venujem

Petrovi Druskovi a jeho manželke Veronike.

„Viac krutostí než zloba napácha sebectvo.“ – FRANCOIS DE LA ROCHEFOUCAULD

Prológ

Izba zívala prázdnotou. Podlaha bola zakrytá snehobielym súknom, od okraja po okraj. Trojkomorové plastové okno - zatiahnuté bielym nepriehľadným závesom. Aj steny boli rovnako biele, bez jediného obrazu. Vyzeralo to tu ako v nebi. Chýbali už iba bacuľatí anjelici s nablýskanými lýrami v rukách, sediaci na okraji obláčikov.

Aj keď sa za normálnych okolností nezvyknú takto miestnosti zariaďovať, zvláštnym bolo niečo iné. Na zemi kľačali piati mladí ľudia.

Tri ženy a dvaja muži.

Mali na sebe dlhé biele tuniky. Ich pokožka bola sfarbená do zlata. Rovnako aj vlasy. Kľačali v kruhu, tvárami k sebe. Pred každým z nich stál pozlátený kalich, prikrytý pozlátenou pokrievkou. Dohromady päť.

Všetci piati dvíhali ruky aj hlavy. Prsty mali roztiahnuté doširoka, pričom natriasali dlaňami. Telami sa kolísali do strán. Ich oči boli prevrátené, výraz v tvári každého z nich - nepríčetný. Vydávali zvláštne zvuky, pripomínajúce vzdychy pri súloži. Správali sa ako pomätení. Svojím správaním pripomínali „deti kvetov“, zhúlených hipisákov zo sedemdesiatych rokov minulého storočia.

V istej chvíli ich náruživé stony preťal mužský hlas. Jeho intonácia bola pokojná. Vyžarovala akési zvláštne teplo, vnútornú vyrovnanosť, šťastie.

- Je čas odísť do zasľúbenej zeme, - predriekal muž s pokojom v hlase.

- Je čas odísť do zasľúbenej zeme, - zopakovali piati kľačiaci, kníšuc sa pritom zo strany na stranu.

- Zasľúbená zem čaká!

- Zasľúbená zem čaká...

- Zanechajme hriešne a špinavé telá...

- Zanechajme hriešne a špinavé telá, - neprestávali po ňom dookola opakovať.

- Prevteľme svoje duše do tiel dokonalejších!

- Prevteľme svoje duše do tiel dokonalejších...

Zvíjanie ich tiel sa zintenzívnilo.

- Do tiel superdokonalých...

- Do tiel superdokonalých, - natriasali už aj hlavami.

- Už nastal čas...

- Už nastal čas...

- Čas odísť...

- Čas odísť...

- V ústrety blahu, - povzbudzoval mužský hlas.

- V ústrety blahu...

- Áno, deti moje. Pahorky zlatého mesta sú už na dosah. Je čas! Čas ísť! Ja, knieža jeho Božstva, vás týmto ustanovujem za vyvolených... Prijmite nápoj večného života a vydajte sa na cestu do zasľúbenej zeme.

Kľačiaci sa jeden po druhom prestávali kolísať, aj keď nepríčetný výraz v tvári každého z nich zostal. Počúvali na slovo ako bábky na motúzkoch. Usmievali sa. Ženy vzdychali, pričom si hladili prsníky. U mužov sa viditeľne dostavila erekcia. Všetci boli náramne šťastní.

– Deti moje, je čas!

Muži aj ženy sňali pozlátené pokrievky a uchopili čaše. Zdvíhali ich jeden po druhom a prikladali si ich k perám. „Nápoj bohov“ stekal hrtanom každého z nich priamo do žalúdka.

A nastala tá chvíľa, keď každý vypil svoj kalich horkosti až do dna. Obsah každej z čiaš pripomínal na pohľad čistú vodu.

- Šťastnú cestu, deti... - zaznel hlas.

A to bolo to posledné, čo tajomný muž v danom okamihu vyslovil.

Jeho hlas, ktorý, ako sa zdalo, vyžaroval teplo, vnútornú vyrovnanosť či šťastie, nebol v skutočnosti ničím iným ako iba skvelým divadielkom v tejto iluzionistickej fraške.

Začalo peklo...

1

- Kozy v koži, - čítal Šturi, hľadiac na obrovský bilbord vypínajúci sa povedľa cesty.

- Oži v koži, ty debil, - poopravil som ho, vyklopkávajúc prstami po volante.

Na semafóre svietila červená.

Tými sexuálnymi narážkami ma už fakt sral. Ako keby nebolo o čom debatovať. Večne iba sex. Už mi tým liezol na nervy.

- A vieš vôbec, prečo sa koitus nazýva sexom?

Bože, nech už s tým prestane, preblesklo mi mysľou.

- Čo ja viem? - nemal som ani najmenšiu chuť o tom premýšľať.

- Nuž preto, lebo sex znamená v latinčine šesť.

- Čoho šesť?

- Ničoho! Je to číslovka, somár, - poučil ma vskutku inteligentne.

- Číslovka? - začudoval som sa.

- Jasné! Nepoznáš Desatoro? Nezosmilníš, hm... Šieste prikázanie! Šestka... sex... chápeš?

- Hlavne, že ty ho poznáš!

- Si píš!

- Aj sa ním riadiš?

Šturi prepočul otázku. Ďalej sa díval na bilbord.

- A čo deviatka? - spýtal som sa pre zmenu ja.

- Aká deviatka?

- Nepožiadaš manželku blížneho svojho!

- A vieš, že som nad tým nikdy neuvažoval? - položil si viac-menej rečnícku otázku a hlboko sa zamyslel.

Pravdupovediac, čakal som, akú hlúposť vymyslí.

A dočkal som sa. Netrvalo to ani príliš dlho.

- Ahááá, tak preto... - zaspieval zrazu.

- Čo, preto... ?! - nerozumel som.

- Šestka, deviatka... šesť a deväť... spolu...

- Čo? - nedochádzalo mi.

- Šesťdesiatdevina. Nechápeš to?

- Nie!

- Poloha!

- Poloha?

- Škatuľa a vták... Orál!

Nechápal som, ako si Šturi dokázal vysvetľovať veci po svojom. Vždy som myslel, že pôvod šesťdesiatdeviatky spočíval vo vyobrazení oboch číslic: 6 a 9. Nohy a hlava, hlava a nohy.

Dokelu, už som ako Šturi. Pustiť sa s ním do debaty, nech bola o čomkoľvek, skončila vždy pri tom istom. Pri šestke. Bol čas zmeniť tému.

- Čo máš inak nové? - opýtal som sa v nádeji, že sa dozviem niečo z inej oblasti Šturiho života.

- Dnes som trtkal susedu. Muža má na služobke, tak...

- ... vieš čo? Sklapni, preboha živého! - umlčal som ho a v duchu sa hneval sám na seba, aký som bol naivný.

Šturi vlastne žiadne iné témy, okrem sexuálnej, nemal.

V tej chvíli som oľutoval nápad, zviezť ho z práce domov autom.

Nuž, človek sa učí na chybách.

A hlupák na vlastných...

Od zajtra cestuje Šturi mestskou hromadnou...

2

Na zvonček zatlačil ukazovákom pravačky. Patrila mužovi menom: Miroslav Babej.

Mal štyridsaťpäť rokov, bol oblečený v elegantnom obleku značky Versace. Dlaňou si uhladil ľavý rukáv, potom aj vlasy. Mal ich učesané do strany, s dokonalou cestičkou na boku. Gélom nešetril. Voňal akoby padol do kotla s parfumom, pleť sa mu leskla. Kožené topánky krémovej farby boli rovnako bez chyby. Na ľavom zápästí sa mu trblietala zlatá reťaz, na pravačke prsteň. Chlapík zo škatuľky. Navonok dokonalý, akoby vystrihnutý z módneho časopisu. Žiarivý príklad stopercentného metrosexuála.

Potom ako zazvonil, chvíľu čakal. Len okamih. O pätnásť sekúnd už netrpezlivo poškuľoval po titánových náramkových hodinkách. Mal ich schované rovnako na pravačke, pod smotanovobielym rukávom košele, ktorú zdobil manžetový gombík. A, že tie hodinky boli švajčiarske, o tom sa, hádam, ani netreba zmieňovať. Metrosexuál Babej si na značkové veci jednoducho potrpel.

Pozlátené ručičky ukazovali presne: dve hodiny popoludní.

Zazvonil znova. Opäť sa pozrel na drahé hodinky. Uplynula ďalšia polminúta.

Takýchto ľudí vonkoncom neznášal. Presnosť bola výsadou kráľov. Aspoň to tvrdil. A čo bolo pozoruhodné, sám to dodržiaval do bodky. Za vrchol neslušnosti považoval, ak sa s niekým dohodol, a dotyčný schôdzku odignoroval.

Čert aby ju vzal, pomyslel si. Nechať ho čakať pod dverami! Jeho, pána dokonalého...

Váhu tela preniesol na druhú nohu. Zhlboka si vydýchol. Zase zazrel na hodinky. Zahryzol si do spodnej pery. Na krku sa mu rozvibrovala krčná tepna.

Rozhodol sa. Nuž čo, čas sú peniaze.

Zovrel dlaň v päsť a silno zabúchal na dvere.

Nič sa nedialo...

Prehltol naprázdno. Ľavačkou okúsil kľučku.

Vchodové dvere sa, na jeho počudovanie, pootvorili. Rovnako tak aj jeho ústa. Bol prekvapený. Ešte viac dvere poodchýlil a vstúpil do domu.

Prijímacia hala ako aj veľká jedáleň spojená s kuchyňou, do ktorých nahliadol, boli prázdne. Nebolo v nich nič, okrem ostrého odlesku slnečných lúčov, odrážajúcich sa od navoskovaných plávajúcich podláh.

- Halóóó, pani Halecká, ste doma?

Nikto sa neozýval.

- Halóóó... Ste tu? - zvolal znovu a otáčal sa do všetkých strán.

Prechádzala ho trpezlivosť.

- Šľak aby to... Pani Halecká, halóóó, je niekto doma?

Priložil ucho k dverám zatvorenej izby. Chvíľu načúval. Zaklopal. Dvere pootvoril a nahliadol dnu.

Nič. Len prázdno. Zdvihol hlavu a pozrel na drevené schodisko. Bolo famózne. A to zábradlie, hm... závideniahodné. Ručne prepracovaný aj ten najmenší detail. Hotové umelecké dielo.

Babej položil na leštené držadlo dlaň a kráčal hore schodmi.

- Pani Haleckááá, prosím, ozvite sa, - neprestával jačať.

Na poschodí otvoril jedny dvere aj tie oproti nim. Nič. Izby boli prázdne a upratané. Nazrel aj do kúpeľne. Na konci chodby vľavo zbadal ďalšie dvere. Boli zatvorené ako všetky predošlé. Vykročil smerom k nim.

Zaklopal.

Žiadna odozva.

Otvoril dvere a strčil dnu hlavu.

- Kriste Ježiši... Kriste, Bože na nebi! - zvolal, akoby zbadal ducha, a odskočil odo dverí, ani čoby ho niekto silno sotil. Chrbtom treskol o protiľahlú stenu a takmer okamžite spadol na zadok.

- Kriste, Kriste Ježiši... - kopal nohami, snažil sa dostať od miestnosti čo najďalej. Nevedel sa pohnúť z miesta. Topánky sa mu šmýkali, akoby sedel na ľade. Pritom sa díval sa čosi strašné. Na niečo, čo mu zmenilo výraz tváre na nepoznanie. Zbledol ani vápno, krvi by sa mu nedorezal. Sediac na zemi si prekryl dlaňou ústa. Dych sa mu zrýchlil na maximum a srdce bubnovalo na poplach. Vydával pritom divné pazvuky, istotne spôsobené šokom. Žmurkal očami, akoby sa díval do priameho silného svetla. Opak bol však pravdou. On sa tváril zhnusene. Doslova zhnusene. Až teraz si prstami zatlačil nos. Mal dojem, že sa povracia. Ten smrad, ktorý sa šíril von z miestnosti, bol na nevydržanie.

Sediac na zadku sa posúval do strany, smerom k schodisku. Nohy akoby ho nepočúvali. Pripadal si ako batoľa, ktoré sa nedokáže postaviť. Napokon, po takmer minútovom boji samého so sebou, vstal a zletel dolu schodmi, akoby bežal pred vyplašeným býčím stádom. Rozrazil vchodové dvere a s nohami na pleciach prefičal dvorom ani prievan. Zastavil sa až na ceste, takmer dvesto metrov od domu. Otočil sa a rukami sa chytil za hlavu.

- Pa... Pane Bože... Pane Bože, Ježiši Kriste... - opakoval vystrašene.

3

Sedel som v strede izby, obklopený dvoma desiatkami barbín, a kefou im rozčesával silónové hrivy.

- To ju musíš tak šklbať? - komandovala ma šesťročná dcéra Julka. - Chúďatko Mirka!

- Mirka? To si ich pamätáš všetky?

Bez toho, aby odpovedala, zobrala to zľava a spustila:

- Saška, Tinka, Lea, Simka, Peťka, Paťka, Aďka, Vlaďka, Danka, Ivka, Jarka a Mirka, - ukázala na tú, ktorú som práve česal, a pokračovala, - ďalej, Kika, Maťka, Sisa, Biba, Majka, Kajka, Ľudka a Nika.

Padla mi sánka. Vtom mi ale niečo napadlo.

Povedal som: - Zatvor oči!

Počúvla a zatvorila ich. Nečudo, veď má otca policajta.

Prehodil som prvú bábiku s treťou a druhú so štvrtou.

- Otvor oči a povedz ich mená ešte raz!

Spustila: - Lea, Simka, Saška, Tinka...

- ... dobre, v poriadku. Verím ti, - zastavil som ju. -Ako si ich vieš takto zapamätať? – nechápal som to. - Veď sú takmer navlas rovnaké...

- Nie sú rovnaké, aby si vedel. Každá je iná.

Verte mi, prisámbohu, že sa podobali ako Číňan s Číňanom, úplne, ale úplne navlas... teda aspoň podľa mňa.

- Julinka, sú rovnaké. Ako vieš, ktorá je ktorá? Prezraď!

Julka si vzdychla, akoby sa bavila s mentálne retardovaným. Nakoniec mi položila otázku, značne ironicky: - Ako ty môžeš robiť policajta?

- Čo tým myslíš? - cítil som sa urazený jej poznámkou.

- Šak si slepý jak krtko! – šplechla, ani nezaváhala.

Asi sa učili o krtkovi v škôlke, napadlo mi. Ešte dobre, že som jej nikdy nerozprával o Timčákovom slepom psovi. Áno, čítate správne... nie o slepeckom. O slepom!

Gusto Timčák, prezývali sme ho Geňo, bol náš sused a mal psa. Ramba. Takého zdochliaka. Vyzeral, akoby menil srsť dvadsaťkrát do roka, a nie dva razy. Rambo oslepol, keď mal desať a trápil sa takto ďalších šesť rokov. Geňo nemal to srdce odbachnúť ho, tak sa o neho staral, až pokým neboráčisko Rambo nevydýchol nadobro. Dnes už nie sú medzi nami, ani jeden z nich. Rambo zdochol na svojej poslednej misii, ešte pred tým, než sa narodila Julka. Chudák, už sa ani nedoplazil k miske s pomyjami. Odkvecol na polceste. Geňo odovzdal dušu Bohu asi dva roky po ňom. Už mal vyše deväťdesiat.

Prečo som to spomenul?

Nuž preto, že mi bolo sympatickejšie, keď ma Julka prirovnala ku krtkovi, než keby povedala: - Si slepý jak Rambo, Geňov zdochliak...

Prečo? Nuž, už keď pre nič iné, tak aspoň preto, že by to blbo vyznelo. Geňov zdochliak, hm... uvážte predsa...

Koniec-koncov, aj tak ma urazila...

Schválne. Skúste poukladať vedľa seba desať úplne rovnakých bábik, nájdite medzi nimi rovnako desať rozdielov a ešte ich aj pomenujte. Julka ich má dvadsať!

Znie to zvláštne, ale deti to dokážu ľavou zadnou. Presne tak ako dokážu odrecitovať všetky reklamy v telke, aj napriek tomu, že idú desať minút v kuse. Neveríte? Potom nepoznáte vlastné deti...

Mimochodom, Julka má aj dvoch Kenov. Logicky jednému z nich zmenila meno. Teraz sa volajú: Ken a Zsolt. Namojdušu. Zrejme prepínala káblovku a natrafila na maďarský kanál. To meno jej muselo zaimponovať. Nič proti južanom, ale máme toľko krásnych slovenských mien...

Tak či onak, tým dvom: Kenovi a Zsoltovi, môžem iba ticho závidieť.

Mať tak k dispozícii dvadsať rovnako štíhlych modeliek, hm...

Kolega Šturi, prezývaný aj obecný spermobankár, by, na môj veru, nevedel čo skôr, či vlastne, ktorú skôr...

Vtom mi zazvonil mobil: Do You Remember od Jaya Seana.

Lara, preblesklo mi hlavou. Lara, alebo Viki... veď je to jedno...

- Počúvam ťa, Vikuuuš!

Zabohovala. Neznášala totiž, keď som ju takto oslovil.

Zasmial som sa: - Tak, čo máš? - Dvadsať sekúnd som ju intenzívne počúval a česal pritom plastovú Mirku, jednu z Kenových alebo Zsoltových pichačiek. - Dobre! Dôjdi po mňa... isteže nie, nevyrušuješ... čakám ťa. Čau!

- Frajerka? - Julka podpichla ako včielka Maja.

- Nemám frajerku!

- Máš robotu? - pokračovala Julka vo výsluchu, pričom navliekala bábiky do šiat.

- Áno!

- Frajerka z roboty? - štuchla znovu už ako malá osa.

- Nie! Počúvaj, aký máš problém?

- Veď nič...

- Čo nič? - najedovala ma.

- Nič! - odpovedala.

Chvíľu som sa na ňu díval.

Mlčala.

Vtom...

- Choď! - rozkázala zrazu stroho.

- Hneváš sa? - zmäkol som.

- Nie! Je to tvoja robota. Aj iní človekovia robia.

- Nehovorí sa človekovia, ale ľudia, - poopravil som ju.

- Aký si mi zrazu múúúdry, hlavne, že nerozoznáš jednu bábiku od druhej.

Vrátila mi to aj s úrokmi.

- Dobre teda, - že som si radšej nezahryzol do jazyka.

Ani nezdvihla hlavu.

- Ľúbim ťa, moja, - pobozkal som ju na líce.

- Ohoľ si tie špendlíky. Picháš! Bolí to. Aj frajerku bude... - neodpustila si poznámku.

Nemalo zmysel presviedčať ju o opaku. Mala svoju pravdu. Istým spôsobom som ju dokázal pochopiť. Žili sme sami. Bála sa, aby ma neuchmatla nejaká ženská, a ona by zostala naboku.

- Pa, zavolám Gitke.

Mykla ramenami.

Vytratil som sa z Julkinej izby a rýchlo sa prezliekol. Skontaktoval som sa s tetou Gitkou. Do desiatich minút dobehla, akurát zarovno s kolegyňou Viki.

Tá akurát parkovala so svojou čiernou Toyotou RAV4 pred naším domom.

4

Okolie domu na Plzeňskej ulici bolo zabezpečené bielo-

-zelenou policajnou páskou.

V ulici parkovali policajné autá, dodávkové auto expertízneho labáku a služobný Superb, ktorým prišli Iceman, teda major Kuba - šéf oddelenia, a spolu s ním aj Šturi s Feťákom.

Feťák, Ľubo Šoffa - bol kolegom z protidrogového. V narkotikách sa vyznal viac než moja starká v receptoch. Mal štyridsaťšesť rokov, oblečením skôr vyzeral na trhana z ulice. Nakoniec, ani dnešná mládež sa oblečením od neho nijako zvlášť nelíši. Vlasy mu siahali až po ramená, mal tiež fúzy a briadku, na nohách kožené topánky s oceľovou špičkou. Pôsobil ako motorkár na hárleji. Okolo hlavy zvykol nosievať previazanú šatku. Aj dnes ju mal. Ňou pripomínal Jacka Sparrowa z Pirátov z Karibiku. Istým spôsobom bol čudák, ale inak frajer, aký sa iba tak často nevidí. Počas svojej doterajšej kariéry rozložil zopár drogových skupín a strčil do chládku niekoľkých dílerov. Vskutku veľké ryby.

Všetky okná na poschodí boli otvorené dokorán. Aj napriek tomu mali takmer všetci prítomní pod nosom lesklú šmuhu po mentolovej masti.

Dôvod?

Ten smrad bol na nevydržanie, a to aj napriek tomu, že sa v jednom kuse vetralo. To „takmer všetci“ som napísal zámerne preto, lebo Feťák žiadnu mentolovú masť nepotreboval. Na čosi také bol zvyknutý. Pripomínal mi feťáckeho kadeta z americkej komédie Policajná akadémia, ktorý si pri výcviku sadol do plynu bez plynovej masky. V podstate mu to robilo dobre. Nuž, profesionálna deformácia. Jedno, čo mi však vŕtalo v hlave, bolo, ako sa dá vôbec zvyknúť na smrad. Predsa ak niečo zapácha, tak to prosto zapácha. Zvratky nikdy nebudú voňať ako teplá čokoláda a ani hniloba ako jahody. A Feťák? Ešte sa aj usmieval. Opísať ho teda môžem piatimi slovami: ťažký profík alebo - totálny magor!

Možno oboje dohromady...

- Ahoj, - pozdravil Kuba súdneho lekára Karčiho, skláňajúceho sa nad jedným z mŕtvych tiel.

Čupieť bol totiž pre Karčiho problém. Jeho telesná schránka mierne prekročila váhu stoštyridsaťtri kíl. Prosto, malý a tučný ako brav, avšak so zlatým srdcom. Kedysi o sebe povedal: Váhu mám dobrú, iba výšku chujovu...

Vzpriamil sa a otočil k dverám. - Servus, Stano, - pozdravil majora.

Karči bol s majorom takmer v jednom veku, takmer rovnako dlho spolu robili, oslovovali sa teda, logicky, viac familiárne.

Pre nás mladších bol šéf jednoducho - Icemanom: snehuliakom či ľadovým mužom, alebo ak chcete, mužom s ľadovým úsmevom.

- Brutál, čo? - odsekol Karči.

Kuba neodpovedal. Viditeľne ho naplo na zvracanie.

- Len mi to tu nepotyčkuj, už beztak je tu toho dosť, - riekol Karči a rozhliadal sa dookola po miestnosti.

Na podlahe sa okrem množstva krvi, hromady zvratkov a exkrementov, „vmestili by sa do vedra“, nachádzalo aj päť osôb, divne pokrútených do všelijakých možných strán a uhlov.

Už pohľad na týchto ľudí desil. To ste nevideli, do akých polôh sa dá ľudské telo vytočiť. Bolo to až neprirodzené. Hlavy vytočené tvárami ďaleko za plecami, vykĺbené končatiny, lakte, kolená. Nič nebolo na svojom mieste. Viditeľné boli dokonca aj zlomené kosti, ktoré doslova trčali a napínali kožu ako vzpriečené zápalky pod igelitom. Akoby týchto ľudí prevalcovala nákladná vlaková súprava. Muži aj ženy. Ich koža bola natretá zlatou farbou. Boli oblečení v totálne dotrhaných, predtým snehobielych dlhých tunikách. Teraz však v stave, akoby ich dokmásala svorka besných psov.

Týchto päť tiel sa doslova váľalo v hromade vlastných výlučkov.

Podlaha prekrytá pred časom ešte bielučkou plachtou teraz vyzerala takmer ako výstelka v maštali.

Iba výkaly a smrad. Hnojisko s piatimi telami.

- Smrť nastala len nedávno, - riekol Karči.

- Čo to znamená? Nedávno... - spýtal sa Kuba.

- Podľa ich telesných teplôt, odhadujem štyri až šesť hodín. Ešte nestihli stuhnúť!

- Sú v sračkách až po uši, však? - zažartoval nemiestne Feťák.

Majorovi táto poznámka až taká zábavná nepripadala.

- Teraz vážne, - pokračoval Feťák, - pokožka tiel je sfarbená do ružova, miestami až do červena.

- Čo to znamená?

- Známka neodkysličenia organizmu, - odpovedal pre zmenu Karči a pokračoval, - pravdepodobne ide o otravu nejakou látkou. V tejto chvíli ti viac nepoviem. Múdrejší budem po pitve!

- Dobre, - prikývol major.

Karči sa porúčal a odišiel z miestnosti.

- Čo si o tom myslíš?

- Aby sa človek na čosi také odhodlal, musí byť pod parou, - povedal Feťák a zdvihol viečko jednej z obetí. Zrenička bola široká takmer ako dúhovka.

- Myslíš pod vplyvom drog? - opýtal sa Kuba.

- Jednoznačne!

- Akých?

- Nie som dedo Vševed, no berúc do úvahy všetok ten cirkus okolo, - rozhliadol sa vôkol seba, - priklonil by som sa k... - na okamih zaváhal a pokračoval, - hm... k niečomu organickému než chemickému.

Kuba sa zamračil.

- Tým mám na mysli spôsob aplikácie drogy. Myslím si, že drogu požili skôr orálne než vpichom.

Iceman pozrel na päť zohavených tiel váľajúcich sa vo vlastných výlučkoch. - Odkiaľ tá istota?

- Stačí sa rozhliadnuť! Vyzerá to... vyzerá to na sektu. Aby užili niečo, čo im spôsobilo toto, - ukázal prstom na polámané kosti, - nemohli byť pri zmysloch. Diabolská kombinácia: droga a následne prudký jed.

- Si si istý?

- Na osemdesiatdeväť percent, - odvrkol Feťák a pokračoval, - droga a takzvaný... božský prameň, či rajský nektár, transcendentný nápoj alebo anjelský dúšok. Živá voda, nebeská miazga, hm..., alebo podobné pičoviny... V princípe je to vždy o tom istom. Sú dve etapy! Prvou je dostať do tela halucinogén a druhou, oveľa ľahšou ako vziať decku cukrík,... je zniesť dotyčného zo sveta.

- Takže otupiť myseľ a poslať ku všetkým čertom! O to tu ide, - zrekapituloval v skratke Kuba.

Feťák prikývol. - Detaily už prenechajme Karčimu s Číslom, - dodal.

Všade naokolo sa motali chlapci v bielych overaloch a zabezpečovali stopy. Muži z Číslovho tímu pracovali, akoby ich jedna mater mala. Všetko malo svoj poriadok aj postup. Nikto sa zbytočne nikde nemotal, každý presne vedel, čo robiť. Číslo bol na svoj tím maximálne hrdý, čo major ocenil miernym kývnutím hlavy.

5

- Teta Gitka... - oslovila ju náhle Julka.

- Áno, moja, - dôchodkyňa odvrátila zrak od ďalšej z telenoviel, ktoré nadovšetko zbožňovala.

Tentokrát sledovala akúsi tureckú kravinu. Sila vášne, tuším, takto nejako sa volala. S Omarom a nejakou Hírem v hlavných úlohách. Veď to poznáte... Všetko bolo o tom, že tí dvaja sa neustále rozchádzali a zbližovali a vyplakali pritom za cisternu sĺz.

Gitka ich zakaždým vyplakala za kýbeľ. Dušou to bola ale milá starenka, podobná tej z knihy Babička od Boženy Němcovej.

- Kedy si sa ženila?

- My sa neženíme, - odpovedala Gitka.

- Kto my?

- Dievčence...

- Ty nie si dievča.

- A čo som?

- Stará babka.

- Zostarla som. Aj ty, keď vyrastieš, zostarneš...

- Kedy?

- O niekoľko rokov.

Julka sa na chvíľu odmlčala. O pár sekúnd pokračovala vo výsluchu:

- Tak kedy?

- Čo?

- Kedy si sa ženila? - nástojila.

- Smiem dopozerať seriál?

- Až keď povieš, kedy si sa ženila...

- Neženila som sa, ak to chceš vedieť.

- Akože nie? Ženy sa predsa ženia, - trvala na svojom Julka.

- Si si istá?

- Určite!

- A čo muži? Čo potom robia oni? Hm? - podpichla ju Gitka. - Hádam sa len nemužia... - pousmiala sa.

- To nie. Vydávajú sa, - odvrkla, ani nezaváhala.

- Julka! A nemáš to náhodou trochu popletené?

- Ja? - šesťročná slečna sa takmer urazila, pričom vyvalila na Gitku obrovské okále. - To ty!

- Ja?

Julka zošpúlila pery a nekompromisne prikývla.

- Ocko hovoril, že sa s mamičkou „vydával“ rád. Vraj ho ľúbila, a preto sa tiež za neho oženila.

- Julka, - snažila sa ju Gitka vyviesť z omylu. - Prv, než si tvoj ocko vzal mamičku za manželku, rád ju vídaval. Takto to myslel. Nie vydával. Vídavať a vydávať sa, to je čosi celkom iné.

Julka sa zamračila. - Si si istá?

- Stopercentne! Znamená to, že ju mal ocko rád a že ju ľúbil. Najprv sa teda spolu stretávali a až potom sa vzali. Ocko sa za mamičku oženil a mamička sa za neho vydala. Rovnako aj ja. Tiež som sa vydala. Neženila som sa. Na to si sa pýtala, však? Nuž, ale bolo to už dávno.

- Ako dávno?

- Bola som veľmi, veľmi mladá.

- Aká mladá?

- Mala som pätnásť. V šestnástich sa mi narodil syn.

- Tak to mal ujo Edo z pekla šťastie, - ironicky riekla Julka.

- Myslíš?

- Áno. Mal šťastie, že ešte nežil ocko.

- Prečo? - nerozumela Gitka.

- Strčil by ho do basy. Bola si ešte decko.

Gitka civela na Julku ako na zjavenie. Takmer jej vypadla z úst protéza. Odkiaľ to vzala? Mala iba šesť, preboha... Odkiaľ mohla vedieť o trestuprávnom zákone vzťahujúcom sa na dospelého muža, v prípade, že priviedol do druhého stavu neplnoleté dievča? Gitka nechápala.

Hoci, pripusťme, realita na konci päťdesiatych rokov bola úplne o inom. Niečo také bolo vtedy celkom normálnym a bežným javom. V dobách minulých rodičia často zachádzali do takých krajností, že kvôli majetkom doslova rozhodovali o budúcnosti vlastných detí. Tie sa museli vziať aj napriek tomu, že sa nemohli trebárs ani vystáť. O láske nebolo ani reči. Po rokoch si na seba zvykli. Neveríte? Spýtajte sa na to svojich starých a prastarých rodičov.

V konečnom dôsledku, nebolo ťažké uhádnuť, kde k tomu Julka prišla. Som policajt!

To po prvé. Po druhé, dnešné deti sú často informovanejšie, než my, dospelí. Rozumejú veciam, o ktorých sme my v ich veku ani len nepočuli.

Aj oblasť morálky už prestala byť tabu. Kedysi sa pred uvedením filmu objavila na obrazovke veľká biela hviezda, podobná tej z Orionu, a to znamenalo jedno - v sekunde sme zmizli spať. O tom sa jednoducho nedebatovalo. Toto sa rešpektovalo. Boli sme tak vychovávaní. A dnes?

Už deti sú odborníkmi v oblasti gynekológie. Niet pomaly filmu, v ktorom by žena neukázala kozy alebo vyholenú mušľu. Niet filmu, v ktorom by chýbala kefovačka. Aj počas bieleho dňa a na pravé poludnie. Dieťa príde domov zo škôlky, zapne si televízor a obzerá si kefovačku akoby na striebornom podnose. Nuž, čudujete sa?

Julka skrátka nemohla prepočuť ani takú informáciu, že pohlavný styk s neplnoletou trebárs smrdel väzením. Dnešné deti sú skrátka informované. Valí sa to na ne zo všetkých strán.

Masmédiá sú monopolom. Pupočnou šnúrou, ktorá živí. Zároveň sú Babylonom, ktorý demoralizuje. Pokrok, veda a technika, televízia či internet, herné konzoly, hry plné násilia a sexu... Ešte vždy si myslíte, že kecám? Naše deti nás schovajú do vrecka. Skúste si kúpiť mobil, tablet či počítač. Pri sťahovaní dát sa zapotíte.

Deti to zvládnu hravo. Ľavou zadnou. Verte mi!

Áno, možno majú hokej s výrazmi, akými sú: ženiť sa a vydávať, no v iných veciach majú už dávno jasno, ešte v predškolskom veku.

A v desiatich rokoch? Vysmejú vás, ak sa ich snažíte kŕmiť takými nezmyslami, že darčeky nosia trebárs Mikuláš s Ježiškom a deti bocian. Prosto je to tak! A nijako tomu nezabránite. Ak sa to nedozvedia doma, dopočujú sa o tom v škole od spolužiakov či od kamarátov na dvore... nehovoriac o šťavnatom slovníku, ktorý rovnako pochytia od rovesníkov.

Kto má deti, istotne mi dá za pravdu. Kto deti nemá, nech sa pripraví... Občas to bude bolieť! Svojimi otázkami vás prefackajú často viac než samotný život.

6

Konečne sme s Viki dorazili na miesto činu. Poslední. Ako vždy. Nemôžem predsa za to, že ak dôjde k zločinu, máme voľno.

Tí v práci boli vytešení. Nie kvôli tomu, že mali čo robiť, ale preto, že nemuseli odnikiaľ dobiehať.

Prechádzajúc popri kolegoch z obvodu, legitimovali sme sa preukazmi s odznakmi.

Prikývli hlavami. Zrejme pochopili, že sme na jednej lodi. Jeden z nich sa obzrel za Viki.

Opravujem...

Obzrel sa za jej pekne tvarovaným zadkom. Doslova doň zapichol pohľad. Vzápätí sa zahanbil a mierne si odkašľal. Všimol si totiž, že som si ho všimol ja. Následne pozrel do modrého neba a hlúpo sa zatváril.

- Servus, - privítal nás vcelku prívetivý hlas.

Aj nevidomý by poznal, že to bol Karči. Doktor Smrť. Poznáme sa roky rokúce, no inak sa nikdy nepozdravil. Karči a pozdrav - servus jednoducho patrili k sebe ako žĺtok s bielkom.

- Ahoj. Tak ako? - spýtal som sa pre zmenu ja.

- Mŕtvo, - odpovedal a viac sa s nami nebavil.

Tie jeho výstižné a trefné hefty som miloval. Nerozprával viac, než musel. Pragmatik. Bol to človek, ktorý si vážil čas. Nikdy ním neplytval. Nikdy ho nestrácal zbytočne. Nikdy! Ešte aj na dovolenke čítal Kafku. Chápete tu kombináciu? Patológ študujúci psychológiu? Veru, prisilná káva. Aj pre mňa.

Riadiac sa inštrukciami kolegov v uniformách, vystúpili sme na poschodie.

- Krucinál, čo je to za smrad? - skrútila Viki nosom.

- Len sa nerob. Už neraz som bol po tebe na vécku, - pokúsil som sa o vcelku vtipnú poznámku.

- Sprostý debil, - povedala a treskla mi päsťou do ramena. Ako inak, práve v okamihu, keď z miestnosti vyšiel Iceman a pozrel naším smerom.

- Ááá, naša rota spoza plota... Konečne! Pes s mačkou dorazili. Už bolo na čase, - neodpustil si, aby nepodje... teda, aby nezavŕtal.

Usmial som sa ako hlupák a pohladil Viki po hlave, akože nič.

- Čaute, - ozval sa Šturi v úmysle nás obísť.

- Kamže, kam? - spýtal som sa ho.

- Už ma z tých sračiek bolí hlava, - precedil.

- Z akých sračiek? - opýtala sa Viki.

Neodpovedal a zatočil ku schodisku.

- Žiadna prednáška o sexe? - skríkol som za ním. - Vôbec nič?

- Choď do riti! - stihol odpovedať.

- Čo som povedal? - obrátil som sa smerom ku Kubovi.

- Myslím, že po tom, čo videl, na sex ani nepomyslí. Prinajmenej do zotmenia.

Zatváril som sa nechápavo.

- Radšej si vezmite toto, - ukázal prstom na prenosný rozkladací stolík. Stál v rohu chodby. Viete, bol to ten typ stola, na ktorom pitváte rybu na rybačke, a o týždeň krájate chlieb na stanovačke. Bola na ňom položená malá piksľa s mentolovou masťou.

- Čo je to? - spýtala sa Viki.

- Čípok! Aplikujem ti ho? - slušne som sa opýtal.

- Ty si fakt vadný, - precedila pomedzi zuby a kývala hlavou do strán. - A že mu nič, šéfe, nepoviete, - hľadala pochopenie u Icemana.

- Mňa medzi seba neťahajte, - dištancoval sa.

Vyvliekol sa z toho parádne. V podstate mi podržal stranu. Ako chlap chlapovi.

Viki sa pohla smerom k rozkladaciemu stolíku.

Iceman na mňa nenápadne žmurkol a pousmial sa kútikom úst.

- No, kurva... - zareagoval som nemiestne, len čo som nahliadol do miestnosti.

- Kriste, krucinálfagot... - povedala Viki a dlaňou si prekryla ústa.

- Nie, že sa pridáš, - zašepkal som jej do uška. Všimol som si totiž, že ju mierne naplo.

Odpovedala päsťou. Opäť ranou do môjho ramena.

- To je nářez, čo? - poznamenal československy Feťák, ktorý tam stále čupel nad telom jednej z obetí.

Mal som dojem, že ho to tam bavilo. Ako decko na pieskovisku.

- Čau, - ozvalo sa trochu tlmene odniekiaľ zboku.

To čo bolo? Otočil som hlavu. No jasné...

Číslo s ksichtom pod respirátorom.

A záhada bola vyriešená...

- Tak, kamarát... čo na to povieš? - spýtal sa ma Feťák s roztiahnutými rukami, akoby mi predstavoval nejaké vydarené umelecké dielo.

Neodpovedal som.

Viki položila otázku: - Samovražda? - Obzrela sa na Kubu.

Pokrčil ramenami.

Opatrne, aby som do ničoho nešliapol, obchádzal som znetvorené mŕtvoly.

- Nešliapni do ničoho! - napomenul ma Feťák.

- Veď hej... čo asi tak robím? - odvrkol som a rozhliadal sa po miestnosti. Vdychoval som pritom príjemnú mentolovú vôňu. Pohľad bol však už druhá vec. Žalúdok som držal na uzde, ako to len išlo. Priznám sa, nebolo mi všetko jedno. Vtom som uprel zrak na jedno miesto. Čupol som si a skonštatoval: - A možnože niekto iba chcel, aby to ako samovražda vyzeralo...

- Prečo si to myslíš? - spýtal sa major.

Prstom som ukázal na tmavý polmesiac otlačený o bielu plachtu. Napoly bol prekrytý rukou jednej z obetí. Zrejme preto si to nikto ešte nevšimol.

Feťák pristúpil ku mne, zohol sa a tľapkajúc ma dlaňou po ramene predniesol: - Dobrá práca, mladý!

- Čo ste našli? - vyzvedal Kuba.

- Stopu!

- Akú stopu?

- Vytvorenú hranou kruhovej nádoby. Vyzerá to na odtlačok po pohári.

Major pozrel na Feťáka. Spomenul si na jeho slová o orálnej aplikácii halucinogénu aj prudkého jedu.

- Nuž, vyzerá to tak, že nech už to bolo čokoľvek, nie je to tu! To mi chcete naznačiť?

Obaja sme prikývli.

- Niekto upratal, - skonštatovala Viki.

- Hlavne žiadne unáhlené závery. Bude predsa len múdrejšie počkať na výsledky pitvy aj expertízy. Tie túto teóriu potvrdia alebo vyvrátia. Dovtedy...

- ... dovtedy je všetko iba v rovine pravdepodobnosti, - dokončil som.

- Presne tak! Neunáhlime sa! Vždy je viacero možností, - poučil nás Kuba. - Aj prstov na ruke je päť!

V konečnom dôsledku, mal pravdu...

7

- Poďme na ihrisko, - nedala dcéra pokoj.

- Kam? - začudovala sa Gitka.

Julka bola hyperaktívna, chápal som ju. Na zadku jednoducho neobsedela. Vždy musela niečo robiť. Hocikedy sa pritom vedela zatvoriť v izbe, kde sa zabavila s dvadsiatkou bábik, inokedy ju zasa svrbel zadok natoľko, až dobiedzala dovtedy, pokým si nevydupala svoje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vymývač.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.