Pět dní

před koncem světa

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1998 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-161-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-162-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-163-9 (PDF na CD)

ČTVRTEK.

PÁTEK.

SOBOTA.

NEDĚLE.

PONDĚLÍ.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

ČTVRTEK.

„Všimněte si, jakou roli hraje příčestí trpné. Pokuste se smysl věty vyjádřit s uplatněním jiného gramatického tvaru při zachování téhož citového napětí.“

Ticho. Studenti seděli a zírali. Běžné a deprimující. Alespoň na českých vysokých školách. S jinými neměl Bohrman zkušenost. Pokud někdo myslel, a vyloučit se to nedalo, pak kdo ví na co.

„Tak ještě jednou.“

Zase nic.

„Chápu, že jako třeba budoucí literáti dáváte přednost silným emocím a na nějaké gramatické prostředky zvysoka kašlete. Ujišťuji vás však, že děláte chybu.“

Po hodině více méně marné snahy vymámit ze studentů přiměřeně inteligentní odpověď na své otázky − odpověď, která by dokázala, že to, co se snažil vysvětlit, pochopili − to Martin Bohrman vzdal a vyhlásil přestávku.

Na katedře dějin literatury historici rozebírali literární díla tradičně, jak byli po celé generace zvyklí. Bohrman si z nich dělal legraci. Co tím chtěl asi básník říct? ironizoval své kolegy. Rozbor syžetu, děje, technických spisovatelských prostředků. Banální reálie. On šel na věc tak, že všichni koukali. Vycházel z podstaty věci, z jazyka. Analýza gramatické stavby díla vypovídá o myšlení autora, protože člověk by měl nejdřív myslet a pak mluvit. Proto se mu v jeho lekcích hromadily údaje o výskytu předložek a spojek a na emotivní stránku kapitoly o tatíčkovi alkoholikovi měla jistý vliv i patřičně užitá spojka souřadná slučovací. Dělal si legraci, myslel to však vážně. Snad i proto nenacházel u svých kolegů na katedře pochopení. Ohlas zaznamenal pouze při rozboru několika sonetů Vrchlického, který uplatnil na mezinárodní konferenci v Brně pod patronací UNESCO. Pozoruhodné, zvláštní, skutečně objevné. Tyto hlasy mu zajistily trochu klidu pro práci. Snažil se pro ni získat studenty. Mluvil do nich horem dolem, zatím marně. Student chtěl maximální zisk s vynaložením nejmenší námahy. Po deseti minutách se Bohrman vrátil do posluchárny. Trochu ho tlačila levá bota, na toaletě si ji zul a zkoumal, zda se mu neshrnula ponožka. Ponožka byla v pořádku. Uvažoval nad tím, nepřišel na nic, jít bos nešlo. Délka pauzy závisela na vzdálenosti profesorského záchodu od záchodů studentských. Dívat se na odkapávající profesory mohlo vzbudit opovržení studentů, proto Bohrmanovi kolegové raději procházeli budovou po celé její délce a tím ztráceli čas. Délka pauzy závisela i na stavu přípravy a na zaujetí pro téma.

Do Bohrmanova semináře mělo docházet dvanáct studentů, proto mu dali učebnu nepřiměřeně rozlehlou. Všichni se sešli, jenom když dával zápočty. Poloprázdná místnost Bohrmana deprimovala. Připadal si jako řečník na stadionu. Taky potřebovala vymalovat, tajemník katedry ho ujistil, že to přes léto děkanát určitě stihne.

Prošel uličkou mezi stoly ke katedře, cestou sbíral myšlenky. Pokoušel se vždy zahajovat hodinu nějakým krotkým bonmotem, věděl, že to studenty soustředí. Teď ho však zarazil výraz ve tváři dívek, na které pohlédl. Jindy neosobní pohledy uhýbající někam do ztracena, teď na něm přilnavě ulpívaly. Některé studentky se dokonce smály. Pátravě se rozhlédl. V úsměvu je vždy otázka, někdy i odpověď. Čemu se smály právě teď? Obrátil se k nim ve snaze přijít na příčinu jejich veselí. Mladá holka se nesměje jenom tehdy, když má radost.

V téhle skupině byli pouze dva hoši. Prudký úprk mužského živlu z jazykovědné oblasti na dlouhou dobu poznamená stav naší vědy o mateřštině, říkával na katedře. Ženské nemají analytické myšlení. Smáli se mu. Čemu se smály tyhle holky? Dvě se dívaly do těch míst na jeho těle, kde končí sako a začínají kalhoty.

Bože! Rychle se obrátil k tabuli a zatáhl za zip.

Takový lapsus, taková pitomost. Teď je na místě říci nějaký vtip. Nějak situaci odlehčit. Tohle se přece může stát. Stál tam však jako sloup, který zjistil, že mu barbaři urazili hlavici. Nic ho nenapadlo, jenom předstíral zaujetí pro papíry, které měl na stole.

Za chvíli, kdy holky z jeho kroužku přestalo bavit uvádět ho do rozpaků, rozpaky samozřejmě přesně zhodnotily a usoudily i na psychologický efekt svého jednání, vzaly ho na milost a on se vrátil k látce, kterou s nimi probíral.

Doma o tom vypravoval své ženě.

„Proboha, taková ostuda!“

Jeho žena vystudovala archeologii a pracovala na téže fakultě jako on. Na svět přišla před necelými třiceti lety jako nadějný zdroj budoucích katastrof. Tak ji Martin Bohrman líčil svým příbuzným, smál se při tom, ale myslel to celkem vážně. Mírně mu konkurovala svými názory na problémy celkem odlehlé jejich profesionální orientaci. To teď nehrálo úlohu.

Určitě to byla ostuda? To snad ne. Ty holky jsou přece normální, a proto i tolerantní k takovým nedostatkům, napadlo ho.

„Cos na to řek´?“

„Nezmohl jsem se na slovo.“

„Ještě lepší. Trapné, příšerné. Učitel, který dává děvčatům příležitost představit si, co to tam na záchodě držel v ruce, se pak nezmůže na slovo.“

Vida, tohle mne nenapadlo, uvažoval teď Bohrman. Jeho žena měla překvapivou schopnost vnucovat mu podobné úvahy. Teď si proto vybavoval, co si holky mohly představovat. Taková Mašková, podle běžných měřítek mužské pohlavnosti, byla prostě kus. Byla si toho vědoma, a proto nosila přiléhavý oranžový svetr, ve kterém vypadala jako Monroe. Proti své vůli si ji vybavil a byl by za jiných okolností u těchto představ i setrval. Byla tu však naléhavá otázka, jaké má právě Mašková zkušenosti se zvláštnostmi mužské tělesné stavby. Představy snad nutně vycházejí ze zkušenosti. Nebo ne? V řadě literárních děl se setkal s něčím, co tuto zkušenost popíralo. Zajímavé.

Ten den se Bohrman s nezvyklou situací setkal dvakrát. Jednou ve škole, podruhé doma. Ani v jednom případě se však nesetkal s porozuměním. I když slovo porozumění je v těchto případech sotva na místě.

Ach Bože, taková pitomost, taková banalita, takový nedostatek ohledu a tolerance. Kde se to v lidech bere? U studentů, kteří mne berou na vědomí, myslím jako člověka, v to mohu, doufám, doufat. Výchova by měla směřovat k toleranci, k pochopení. S manželkou by to nemělo být jinak. Neměla by ohrnovat nos, který výrazně ohrnuje, a uznat, že někteří lidé jsou roztržití. O muže by snad měla spíš pečovat než mu preventivně spílat.

„Tím myslíš,“ řekl, když se probral ze zaujetí, které mu poskytlo osobní hodnocení vzniklé situace, a když se snažil přerušit řeč své ženy, jež byla ochotna malicherně držet po zbytek večera konverzaci v poloze vysokého C, „že jsem se měl odvolat na některého z klasiků, na nějakou autoritu, třeba na Sokrata? Moje studentky samozřejmě netuší, o koho šlo. Tím méně by bylo zajímavé pro ně vědět, že dotyčný chodil v zimě v létě bos a tělesné potřeby nijak neskrýval. Kdybych jim to řekl, odvolaly by se na nějakého zpustlého amerického bezdomovce, kterých se v televizi jistě hemží požehnaně.“

Spojení Sokrata s televizními bezdomovci, zvláště s těmi, kteří jsou schopni v těchto bezdomoveckých poměrech psát poezii, vnuklo Bohdaně Bohrmanové myšlenku, že televize sice zobrazuje, ale zobrazeného člověka i odlidšťuje, že bosý Sokrates by patrně nebyl dostatečnou autoritou, protože divák přepíná kanály televizních programů a tím ruší emocionální sdělení pracně jednou stanicí zprostředkované. Nechtěla však odbíhat od slibně načatého tématu, jenom si udělala v paměti uzel, však se to vybaví, až bude čas.

„Nepomlouvej Sokrata. Až do této chvíle jsem věřila, přiznám se, tak jsem byla důvěřivá, že být trapný je pro mužského to nejhorší, co ho může potkat.“

Prosím, takhle to je! Má to napsané na tváři jako pozdrav vítěze, říkal si Bohrman, jako transparent vztyčený nad rozvalinami Reichstagu. Takhle to je a nikdy to už nebude jinak. Přitom však nevěděl, co že to je, co nemůže být jinak? Přišlo mu, že se v jeho manželském vědomí vytvořila černá díra, která má schopnost požírat jeho nejlepší manželské úmysly.

„Zřejmě ses mýlila. Pokud jde o zmíněného filozofa, pomlouval ho už Platón a ostatní to po něm opakují, aniž by na sebe brali morální odpovědnost za šíření pomluvy. Nevím, co proti němu měl. Sokrates byl asi o řadu let starší a netuším, jestli by mu přišlo na mysl se s takovým cucákem domlouvat. Jenže on si prý rád hrál s dětmi. Možná, že... ale ne, to jsou zavádějící dohady. Proto se mohlo stát, že nešlo o pomluvy. Taky není důvod stydět se za něco, co dělá člověk s přesvědčením.“

Zírala na něj zaujatě a Bohrman věděl, že se do něj vzápětí pustí se záviděníhodnou razancí. Taky se pustila.

„Výborně,“ zasmála se skřípavě. „Teď chápu, co na tobě ty studentky mají. Říkal jsi s přesvědčením. Když něco člověk dělá s přesvědčením, není to na škodu. Doufám, že si uvědomuješ, jaký nesmysl opustil tvoji pokladnici překvapivých moudrostí. Vybízí to totiž k pochopení neméně překvapivých souvislostí. Nebo to snad odkazuje na právní řád? Myslím, že spíš na řád trestní. Exhibicionismus je trestný, nebo není? Takže jsi šel do učebny s jakýmsi, patrně neuvědomeným přesvědčením. Bože,“ zaúpěla, „mně se to snad zdá.“

Chvílemi lomila rukama a dívala se ubohému Bohrmanovi do očí. Aniž by ji v lomení napodobil, dělal totéž. Hledal vysvětlení tohoto cirkusového čísla v jejích, jindy tak krásně hnědých a okrouhle výrazných očích. Našel v nich trochu zmatku, něco vítězného zadostiučinění a pak něco, co vypadalo jako smutek, tím si však nebyl jist.

„O přesvědčení jsem mluvil proto, že jsem chtěl naznačit, že Sokrates si z každé chvíle, která se mu naskytla, tím myslím, když si tuto chvíli jako podnětnou uvědomil, bral všechno, co mu dávala.“

Samozřejmě, že se ušklíbla. Uznával, že právem. Co by si on měl vzít podnětného z téhle chvíle manželských skopičin? Věděl, že by něčím měl rychle překrýt úskočnou odbočku v logice své ženy. Bohdana svými grimasami mluvila víc a určitě i adresněji než slovy.

„Na stará kolena se cvičil v tanci, patrně hrál i na flétnu, bojoval s nepřáteli Atén se zbraní v ruce. To byla jeho občanská povinnost. Přitom prý tak strašně koulel očima a řval, že se nepřátelé raději prali s jeho druhy. Když mrzlo, chodil tak, jak chodil v létě, zásadně jenom bos. A rajtoval s dětmi na dřevěném koni. Umíš si mne představit, jak se houpu na dřevěném koni, aniž bys posléze nepadla do mdlob a pak ode mne neprchla na Zbraslav?“

Ve Zbraslavi žila Bohrmanova tchýně. Libovala si, jaká je to výhoda mít dceru prakticky na dosah ruky a přitom ji vidět, jenom když se dceři zachce. Přesto by ji raději měla doma.

„Tak jsme si užili,“ řekla konečně Bohdana Bohrmanová, pro kterou nebyl Sokrates žádnou autoritou.

Večeři ten den Bohrman dostal.

„Jestli máš čas, pojď dneska odpoledne do Městské knihovny. Studenti tam mají nějakou akci.“

To byl děkan a řekl to jako by nic. Jestli máš čas. Tím myslel − a Bohrman to pochopil správně − osobní příkaz. Děkan se vymaňoval z pokleslého stádia přímých rozkazů, teď pouze naznačoval, a kdo nepochopil, dopustil se chyby, na kterou obvykle doplatil. Žádné já, děkan, ti, odborný asistente Bohrmane, přikazuji. Samozřejmě, že osloveného muselo napadnout, co právě on má společného s nějakou studentskou schůzí. Proč ještě ke všemu odpoledne, kdy měl právo na klid pro svoji odbornou práci.

„Proč právě já?“ zeptal se nesměle.

Červené děkanovy tváře se široce roztáhly, aby se vzápětí složily do původního tvaru. Všem, kteří tuto pravidelnou hru svalů sledovali, připomínala děkanova fyziognomie harmoniku, i když by toto přirovnání před objektivním hodnocením neobstálo. Pod bradou mu visel lalok skrývající kravatu, vlastně její uzel, protože na hrudi měl žlutozelený zbytek této pánské ozdoby. Žlutozelená kravata v jasně modrém gabardénovém obleku. Bohrman se podíval, má-li ještě žluté polobotky, které by podobně kontrastovaly s oblekem. Neměl. Obutý byl do černých mokasínů. Alespoň to.

„Protože jsi záloha. Chápeš to? Záloha po proděkanovi Novotném. Ten jede na dva roky do Tunisu. Chápeš to?“

Bohrman to ovšem chápal, zvlášť když mu to děkan řekl tak hlasitě, jak byl zvyklý mluvit a to i tehdy, když šlo o otázky kádrové politiky, se kterými by se měl spíš skrývat, než je vyhlašovat na chodbě.

Nevím, proč se hned rozčiluje, zeptal se Bohrman sám sebe. Má červený nos, krvavé žilky se mu na něm nepříjemně nadouvají. Postupně mu nos zbytní a bude trčet z hlavy a děkan skončí na některém oddělní fakultní nemocnice. Což bude přestupní stanice k prosektuře. A to je mu teprve čtyřicet.

„Kdo všechno tam jde?“ zeptal se, aby projevil trochu zájmu. Po nějaké funkci, navíc tak zálohované, netoužil. Neodvážil se to však říct. Za situace, kdy funkce byla téměř podmínkou pro udělení vědeckopedagogické hodnosti, se kdekdo hrnul a nastavoval tvář před milostivý zrak potentátů, v jeho stranu třeba jen náhodou upřený.

Děkan si vzpomněl na pár jmen.

„Hlavně studenti, taky tvoji. Když tě tam budou vidět, budou jistě zdvořilejší.“

Povídali, že mu hráli. Bohrman si vzpomněl na soustředěné pohledy namířené na střed jeho těla a ošil se. Na katedře je nás jako much a na tuhle pitomou schůzi musím jít já.

Šel tam nerad, a přesto tam šel. Dokázal, že může překonat přirozený odpor k neplánovaným akcím, které mu berou čas. Byl rozhodnut se tam jenom ukázat, pozdravit nahromaděné tam funkcionáře a pak se ztratit. Byla to uplatňovaná a osvědčená metoda. Zůstávali obvykle jenom ti, kteří měli o jednání někomu referovat.

Velký sál byl už ve tři čtvrtě na čtyři plný. Místnost to byla parádně procovská. Dřevěné ostění, stupňovitý prostor vyplněný řadami sklápěcích sedadel. Až dole předsednický stůl. Vidět bylo odevšad kamkoliv. Byli tu studenti z celé fakulty i z ostatních škol. Patrně se tu sešla studentská mládež z celé Prahy. Začali pěstovat studentská fóra, na nichž se hlasitě říkalo to, co se nesmělo říkat oficiálně. Jakási manifestace svobody ve studentském, tedy nezávazném pojetí, říkal si Bohrman s náznakem obav.

Viděl tady obstarožní muže tvrdých tváří, kteří nepatřili do akademické obce. Za léta svého pobytu na univerzitě poznal řadu vyšších státních i politických funkcionářů různých stupňů. Mnozí tady byli a k nikomu se nehlásili. Jejich pohledy se upíraly kamsi do nechtěné budoucnosti. Říkaly jasně, že si tady někdo hraje s ohněm. Pamatujte na zadní kolečka, hoši. My víme svoje, a až přijde čas, hlasitě to řekneme. Sekretáři sekretářů sem přišli sledovat věci a sepsat hlášení, jejich svodka přijde ráno na stůl vrchního soudruha.

Krátká životní zkušenost Bohrmanovi napovídala, že to, co tu vidí, není jen tak, to není obvyklá studentská schůze, na kterou by nikoho nenapadlo chodit či dokonce ji se zjevným zaujetím sledovat. A tvářit se, jako by mu šlo o pololetní odměny.

Když se k němu přiblížil jeden školní funkcionář, patrně proděkan sesterské fakulty, zeptal se nesměle, o co tady jde. Oslovený si ho přeměřil a odvrátil zrak. Hledal místo poblíž východu. Tam byla místa už dávno obsazena. Pak se přece jenom na Bohrmana podíval a řekl: „O vzpouru, člověče.“

„Cože? Proti komu se chtějí bouřit?“

Oslovený mu na oplátku věnoval udivený pohled a odvrátil se. Pak se mu přece jenom Bohrmana zželelo a zeptal se, kdo ho sem poslal.

„Náš děkan,“ řekl po pravdě.

„Mají tady být nějací tajemníci a mají odpovídat studentům na otázky. Takže bude mazec. Ti kluci jsou pořádně nadržení. Čert ví, co jim chybí.“

Pak Bohrman zahlédl Maškovou. Neměla oranžový svetr, který přitahoval ctitele jako přitahuje med vosy, ale decentní modrý kostýmek se světlým proužkem, bílou blůzu, a jak si Bohrman později, když jí byl na dosah, všiml, hnědé mokasíny ze semišové kůže s tlustou podrážkou. Prostě byla na úrovni. Protože patřila do Bohrmanova semináře, zvedla mu náladu. Ozvalo se v něm něco, co pociťují bohatí a úspěšní vlastníci, a to ho přimělo jí zamávat. Protlačila se k němu.

„Co tu děláte, pane profesore?“ zeptala se a nesmála se. Chápal to jako dobré znamení.

„To bych taky rád věděl. Určitě jsem schopen vybrat si přijatelnější prostředí pro maření svého volného času.“

„Takže tomu nepřikládáte větší význam?“

„Proboha, netuším, o co tu má jít, proto na mně nechtějte, abych tomu přikládal nějaký význam. Vyjadřuji se jenom k tomu, že jsem tady proti své vůli.“

„Někdo vás pozval?“

„Děkan. Ani nevím proč.“

„Řekli vám, že tu máte jenom sedět a nevyjadřovat se?“

„To mi neřekli. Věděli, že bych se stejně nevyjadřoval.“

„Celkem to chápu,“ řekla, a protože zahlédla někoho známého, kdo byl v dosahu, dala mu před Bohrmanem přednost.

Co tím myslela? ptal se znepokojeně. Usoudil, že jeho nadějná studentka − proč právě nadějná? Čím nadějná? − ho podceňuje. Co ho to napadá? Z nějakých důvodů je určitě nadějná. V nějakém slova smyslu, do jisté míry i z důvodů studijních. Začínám blbnout, řekl si posléze. Proto mne asi podceňuje. Usoudila, že bych tady neměl co říct, i kdybych se o to snažil. Mužský, který chodí s rozepnutými kalhotami, no, jako že se snažit nebudu.

Sedl si na nejbližší volnou sedačku, ze které právě někdo vstal.

„Pardon, to místo je obsazené,“ řekl student, který seděl vedle.

„Máte pravdu, právě jsem ho obsadil. Nevidím nikoho, kdo by si na ně dělal nárok.“

Nebylo to příliš zdvořilé, ale Mašková ho taky nechala stát bez rozloučení. Taky zdvořilostí neoplývala. Na vás se musí tvrdě, holoubci, jinak vám budeme muset zobat z ruky. Nejdřív udělal rozhodný výraz tváře a pak se odvrátil. Student kupodivu ustoupil, co říkal svému sousedovi po levici, Bohrman neposlouchal.

Sál byl plný lidí a překypoval ruchem. Studenti neustále přecházeli z místa na místo, tlačili se u konce řad, pokřikovali na své kolegy, přeli se o místa, hlasitě se zdravili, sem tam se malé skupinky skandováním na sebe snažily upozornit. Většina měla na sobě oprané modré džíny a nahoře svetry různých barev nebo košile a bundy či pouze košile. Ti v košilích si ještě vyhrnovali rukávy k loktům a vypadali jako bojovníci z fotbalových tribun. Dívky byly v přilnavých kalhotách a se škádlivými svršky. Kostým snad měla jenom Mašková. Tím na sebe upozorňovala, to jí Bohrman připsal jako záměr a zamračil se. Co má na sebe co upozorňovat?

Mimo vysokoškoláky tu zřejmě byli i studenti středních škol. Takže je všechno jinak. Nikoliv aktiv fakulty, ale studentské srocení, fórum studentů nespokojených se stavem světa.

Teď Bohrman vzpomínal, že si učitelé marxismu stěžovali, jak obtížně se teď ti kluci krotí. Jestli nepůjdou co nejdřív na prázdniny, běda. Na seminářích vedou řeči, tábory lidu hadr. V čistě svobodnoevropské poloze. Tak se ten člověk vyjádřil v soukromém rozhovoru, jehož obsah byl potom po fakultě tradován. Všechno prý obracejí proti učitelům, kdyby je neznali, myslel tím sebe a své kolegy, určitě by jim natloukli. Bože, ochraňuj nás.

Bohrman se ošil. Marxista rozhořčeně volá Boha na pomoc. Doklad pozoruhodného stavu mysli a setrvalosti určitých návyků zřejmě ideologického typu. V marxistově pojetí určitě. Tam je ideologie všechno, i skupinový sex.

Někdo mu položil ruku na rameno. Rozčileně sebou cukl. Byla to Mařenka Čížková. Chodila k nim na školu z jakéhosi vyššího pověření. Bylo jí asi čtyřicet let, svraštělé tváře měly myší barvu. Jak Bohrman soudil, byla to celkem hodná ženská, která musela dělat, kdo ví proč, nepříjemnou práci. Nevyhýbala se jí patrně z přesvědčení, že pro věc lidu a třídy dělá dobře. Poslal ji sem její šéf, ke kterému se měla vrátit s čerstvými zprávami.

„O co tady jde?“ zeptala se tiše. Hned pochopil, že otázka není na úrovni. Ona to byla, kdo měl vědět, a ne se ptát. Ptát se znamenalo být mimo hru. Oni přece měli horkou linku na Státní bezpečnost. Tam věděli i to, co bude mít Bohrman k večeři. Tak co se ptá tak hloupě?

„Jak to mám vědět?“ Vstal ze židle, neslušelo se hovořit se ženou v sedě, i když to byla soudružka z centrálního orgánu, kolem kterých se nedělaly žádné změkčilé cavyky. Z řady však nevystoupil, přišel by o místo.

Zatvářila se neurčitě. Zkoumavě se rozhlížela, do paměti ukládal tváře, většinou však jí neznámé. Pak mávla rukou a prodírala se pryč.

Zahájil svazácký předseda, student třetího ročníku historie. Jak byl zvyklý, vítal přítomné, konkrétně koho viděl před sebou, studenty školy, kolegy z cizích škol. Školní funkcionáře pominul. S jistou škodolibostí si Bohrman vzpomněl na děkana, jak se asi tváří, pokud tu ovšem je. Ve své bohorovnosti určitě přehlédl, že ho ani jeho studenti nezdraví, když ho na chodbě míjejí. Pokud tu je, snad se dovtípí, že je čas začít si zvykat, ujistil se Bohrman se špetkou zlomyslné radosti.

Ještě předseda nedomluvil a z pléna se ozval hlas, co tu dělají středoškoláci. Tohle je fórum naší školy. Předseda byl v rozpacích, plénum ho však nenechalo přemýšlet.

„Když je vyženeš, jdeme taky. Ale ty půjdeš s nimi, protože na přicmrndávání pánům proděkanům jsi kadet.“ To byl student druhého ročníku. Výzva to byla sporná, ale nikdo o ní nepřemýšlel, dav ji schválil dupáním a křikem. „Pane jo, to to berou hopem,“ zvolal Bohrman ke svému sousedovi. Ten seděl, loupal buráky a slupky házel pod sebe.

Předseda chodil na kolegium děkana a byl a priori v podezření, že je nasáklý mocí.

„Tady jde o věci, které jsou i jejich věcí,“ ozvalo se z chumlu výkřiků.

Zatím o žádné věci nešlo. Ozýval se dupot a pískot. Nálada byla na úrovni. Krotké svazácké schůze, kde se dělala prezence a přijímala usnesení, byly zapomenuty. Takhle studenty Bohrman neznal. Jak se zdálo, měli dvě tváře, jednu pokornou, druhou výbojnou. Srdce mu začínalo vibrovat.

Konečně vřava trochu utichla a předseda se mohl chopit slova. Místo obvyklého referátu pouze oznámil, že se tu měly dávat tajemníkovi ÚV otázky, na které slíbil odpovědět. Chtěli znát jeho názor na stav společnosti, a co se s ním dá dělat. Když tu tajemník a jeho spolupracovníci nejsou, odpovíme si sami.

Smích a dupot.

„A proč tu tedy nejsou, když to slíbili?“

„Na to se musíš zeptat jich, až je potkáš.“

Opět smích a dupot, pískání na prsty.

„Ale jsou tu jistě jejich zástupci,“ ukázal předseda do publika.

Smích přecházel v řev. „Ha, hááá, ukažte se.“ Čížková musela trnout.

„Tím myslím sekretáře tajemníků. Ani nevím, kterých tajemníků. Všechno, co se tady řekne, si zapíší a tajemníci budou večer vědět, proti komu mají zítra zakročit. Protože ten někdo zklamal jejich důvěru.“

Troufá si, jinoch, řekl si Bohrman téměř hlasitě. Vrtěl se nesouhlasně. Něco takového škola ještě nezažila. Student tady veřejně a pohrdavě míří na špičku politické moci ve státě. Jenom se posmívá, aniž by argumentoval. Jen tak, vy mocní jste tlupa omezenců. Mluvilo se tak veřejně a tenhle kluk tady vykřikuje v duchu tohoto tvrzení. Přitom je to vzdělanec, který by měl místo emocí pracovat s fakty. Argumentovat, nejen vytvářet náladu. Manipulovat veřejným míněním.

Rozhlédl se, jestli uvidí někoho z vedení školy. Za sebou viděl rozesmáté tváře a zrudlé zátylky před sebou. Bylo tu moc hlav a každá byla jiná.

Pak dostal slovo student z germanistiky, zřejmě měli dohodnuté pořadí debatérů, mluvil věcně, příspěvek si předem připravil. Chceme svobodu.

Téma vyčerpal poměrně brzy. Když se mluví logicky a ukázněně, netrvá to dlouho. Vysvětlil, o jakou svobodu mu jde. Svobodu tisku, shromažďování, svobodu zveřejnění názorů. Žádný marxák, který říká jen oficiální pravdy.

Podle ohlasu přítomných měli studenti shodný názor.

Takže svobodu názoru a shromažďování, opakoval si Bohrman. Podle toho, co viděl a slyšel, musel uznat, že jim zmíněné svobody nechyběly. Byla tu však pořád hrozba, řečník na ni upozornil, že si to s nimi zítra rektor rozdá. Tomu se musí zabránit. Jestli jsme si zabrali nějaká práva, musíme si je umět udržet. Za každou cenu. Tak, za každou cenu. Bohrmanovi začala mírně naskakovat husí kůže.

Na pódium vystoupila dívka, nikdy ji na škole neviděl, ale neviděl leckoho, kdo se tady tlačil a hulákal. Vyprávěla, že chtěla odjet na stáž do Londýna a rektorátní kádrovák pan Koza jí to zarazil. Prý si osobně zajel k nim do Staré Boleslavi a tam špicloval u sousedů. Zjistil, že její dědeček byl továrník. Kdysi měl dílnu a v ní tři dělníky. Takže jí to ze studijních důvodů zatrhli.

Bohrman si teď držel hlavu, lokty opřeny o kolena. Tušil, že pohled na něj není nijak povzbudivý. Kozu znal. Byl to snaživý dogmatik. Snad to v rámci předpisů myslel dobře. Konečně, jako všichni, kdo se opírali o předpisy a rozum nechávali zahálet.

Pokud ta dívka měla pravdu, muselo skutečně jít o rozhodnutí idiota. O kolektivní oportunismus, kdy se nikdo neodvážil zvednut hlas proti rozhodnutí úředníka. Majitel dílny na opravu jízdních kol přece nemůže být ekonomickým soupeřem státnímu podniku. Za hranice jezdili lidé s podstatnými problémy, alespoň podle měřítek kádrových pořádků. Buď měli kamarády, nebo štěstí, že padli na rozumného člověka ve funkci. Proč by měli bránit vyjet téhle holce? Dav o tom však nepřemýšlel. Nepřipustil žádné otázky. Koza pryč! Hlava dolů! Každé slovo vyslovené z tribuny teď kvitoval hlasitě a rozhodně. Rektorátní kádrovák dneska neusne.

Stalo se tu něco, čeho si učitelé školy nevšimli. Až dosud žili v blažené lhostejnosti, v skrytu opovrhovali vrchností a dychtivě poslouchali Svobodnou Evropu, aniž by věřili, že k nějaké změně může dojít. Mnozí z kritiků si změnu ani nepřáli, protože jim stav předpokládaného provizoria vyhovoval. Pořád se bylo možno na něco těšit. Touha skýtá vždy blaženost iluze.

Poslušní studentíci se najednou, z ničeho nic, změnili v politiky. Po léta si mnozí učitelé stěžovali na nepolitičnost studentské masy a najednou, ejhle! Politika jako hrom. Až o ni není co stát.

Tak to šlo pořád dál a dál. Někteří mluvčí se z tribuny rozhlíželi po shromáždění, vyhlíželi učitele krčící se za zády studentů a vystavovali je veřejnému posměchu. Stoupenci vedoucí úlohy tady dostávali zabrat a byli vyzýváni, aby své, zřejmě už minulé postoje obhájili. Když nikdo nevstal, vyzýván teď řvoucím davem, byl anonymně označen za stoupence politického temna, které brzdí rozvoj mladé generace. Rozvoj lidský i společenský.

„Jen se podívejte po těch pánech v kravatách, jak se do sebe choulí a jak zpytují svědomí. Pokud ovšem nějaké svědomí mají. Nikdo z nich nevyleze z ulity své univerzitní nedotknutelnosti.“

To byla Mašková! Kriste na nebi! Mašková! Páni v kravatách. Bohrman si sáhl pod bradu. Měl tam kravatu. Ještě že neřekla páni s rozepnutými poklopci. Zavrtával se do sedadla, pořád ho však koukal pořádný kus.

Pak se najednou uviděl, že jde k tribuně a mává předsedovi rukou, aby mu dal slovo, že chce promluvit. Poradili se, slovo mu dali.

Na tribunu vedlo šest schodů. Na třetím Bohrman klopýtl a upadl na ruce. Sál hýkal nadšením. Učitel tady jednoznačně ponížil svůj stav. Ukázal na jeho pravou polohu v tomto školském a společenském systému. Předseda je ještě smál, když Bohrmanovi podával mikrofon. Bohrman se díval na tu věc, kterou ještě neměl v ruce, a zjistil pouze to, že nedobrovolným pádem se mu rozběhly myšlenky a neměly snahu se vrátit.

„Předpokládal jsem, že když klopýtnu, budete dlouho řvát nadšením a já si za tu chvilku nanečisto zopakuji to, co vám tady chci říct.“

Zjevně neměl pravdu, ale to zatím nikdo nemohl poznat. Sál přesto ztichl. Samozřejmě, že si nic nezopakoval a neujasnil. Kdyby byl upřímný, musel by říct, že neví, proč tam stojí. Nemohl se však přiznat, že ho vyprovokovala slova jeho studentky, jejíž prsa ho půl roku provokovala k nevhodným představám? Studenti však na něj hleděli se zájmem.

„Říkali mi, že učitelé tady mají mlčet a jenom poslouchat, co si o nich studenti myslí. Nejsem si jist, zda se to shoduje s proklamovaným požadavkem, že každý smí říct, co má na mysli.“

„Vás jsme už slyšeli mockrát, proto jsme teď na řadě my,“ zvolal někdo z davu a předseda ho kupodivu vyzval ke kázni.

„Asi máte pravdu, jenže ti, kteří mne kdy slyšeli, jsou v tomhle sále v naprosté menšině.“ Hledal očima Maškovou, někam si sedla, neviděl ji. Nebyl si ovšem jistý, zda vůbec někoho vidí.

„Když vás tu poslouchám, napadají mne všelijaké myšlenky.“

„Hele, nás taky,“ zaryčel někdo. Ostatní se smáli. Smál se i předseda. „Tak konečně začni, nebo toho nech.“

Už mi začali tykat, řekl si Bohrman, ale neurazil se, i když k tomu neměl daleko. Nebyl si jistý, jestli je to tykání přátelské nebo nepřátelské, snižující. Chtěl říci něco, co se mu teď začínalo v hlavě rýsovat. Potřeboval k tomu chvilku intelektuální rozcvičky. Museli mu na to dát čas. Ze zadních řad se teď ozývalo nesouhlasné bučení. Ženský hlas bučitele okřikl. Doufal, že se ho zastala Mašková.

„Chtěli jste dávat otázky tajemníkům. Můžete je nadiktovat jejich sekretářům, kteří jsou přítomni. Ti je včas odevzdají na patřičná místa. Já se jenom pokusím napovědět, na co byste se mohli ptát.“

„To si nech, na to přijdeme sami. O vedoucí úloze jsme toho už slyšeli dost.“

„Především byste se měli zeptat na hospodářství. Padla tady slova, že socialistická ekonomika je ve psí. Nestačí konkurovat tempu hospodářského rozvoje, jak ho známe ze Západu. Tento stav žádné kosmetické úpravy nevyřeší. S těmi jsme se už dlouhá léta zdržovali a k ničemu to nevedlo.“

Sál teď kupodivu mlčel. Hospodářství studenty zajímalo? Přestavba ekonomiky, o které se skutečně po léta mluvilo, přece neměla úspěch. U studentů určitě.

„Pokud jde o slova, je řešení jednoduché. Jenom mít odvahu to říci. Základem věci je trh. Soutěž mezi výrobci, jak ji známe ze všech zemí na západ od našich hranic. Konkurence. Jenže ta se nedá plánovat, jenom se musí připustit. Jestliže chcete ekonomickou soutěž, musíte se dopustit krvesmilstva, musíte uvolnit trh práce. Nebo jak by se to řeklo...“

„Jen se to neboj říct.“

„Musíte u nás zavést vedle státního sektoru a vedle družstevního podnikání ještě soukromé podniky. To znamená připustit soukromé vlastnictví.“

Bohrman věděl, že se právě dopustil svatokrádeže, jenže sál mu zařval vstříc, jako by vsítil rozhodující gól, jako by mu hříchy odpouštěl. Do krve mu vnikla tuna adrenalinu. Rozbušilo se mu srdce a v jedné přední řadě zahlédl soudružku Čížkovou. Seděla schoulená na sedadle a nic si nepsala. Její oči byla dvě bezedná jezera.

„Když už jsem řekl a, musím říci i b. Tohle, o čem tady mluvím, se nedá plánovat. Nemůžete soukromníkovi předepsat, kdy má jako podnikatel zkolabovat, nebo jak má dokázat, aby v podnikání uspěl. Prostě se tomu říká trh. Svobodná soutěž. Samozřejmě, že takový podnikatel už není příslušníkem dělnické třídy nebo pracující inteligence.“ Na rolníky v tu chvíli zapomněl. „Jestli připustíte, aby tady mezi sebou soupeřily tři skupiny, pak je všechny musíte pustit do politiky. Jinak to nejde. Jinde se přece nemohou domlouvat než v parlamentě. Tam musí jednat jako rovný s rovným a tím dostává na frak naše zásada o vedoucí úloze.“ Za nadšeného souhlasu většiny přítomných toto téma rozváděl.

Pro hluk v sále neslyšel vlastního slova. Měl pocit, že až sejde z tribuny, dav ho ukamenuje. Rozhlížel se nejistě kolem sebe. Viděl smějící se, řvoucí tváře, na které nebyl zvyklý. Do vědomí se mu najednou vloudila Le Bonova definice davu, rychle ji však zapudil. Tohle je přece inteligentní shromáždění vzdělanců. Nebo alespoň kandidátů vzdělanosti.

„Prosím vás, seďte chvilku tiše. Za moment skončím. Nedopouštějte se nějakého zjednodušení. Já jsem dalek toho vést provokativní řeči, chci jenom upozornit na všechno, co se tady nabízí. Všechno má svoji logiku a právě tu bych nerad porušil.“

Chápal, že se dostal moc daleko. Budou s tím potíže, ale ty mu najednou byly lhostejné. Stavěl na logice, byl přece učitel vysoké školy a ten je povinen myslet a co vymyslí zveřejnit. Pokud to bylo na přiměřené úrovni, pokud to nebylo proti řádu věcí.

„Takže tady v oblasti politiky, vedle soutěže v ekonomice, musí být zcela logicky soutěž mezi politickými stranami. Právo na hegemonii má ten, kdo dostane největší podporu voličů. Chápete to?“

„Jasně. To se ví, že chápeme.“

Chápal to i předseda, který na něj koukal jako na zjevení.

„Nevykládejte si to mylně,“ řekl do mikrofonu, „já tady vykládám jenom to, jak se věci mají. Nemyslím, že máte možnost něco takového v tomhle státě zavést. Když už však vedu řeč o sporech v ekonomice a v politice, kde jde o konfrontaci zřejmě ostrou, pak musím připustit, že tady musí být i spor na ideologické půdě. Hra názorů. Konfrontace myšlenek. To je, samozřejmě logické.“

Zahlédl v davu proděkanovu tvář. Pohled na rudou hmotu jeho obličeje vzal Bohrmanovi všechny iluze. Vždyť jsem to myslel dobře, říkal si. Kdyby mi bylo patnáct, tak by tomu možná někdo věřil. Takhle mohu obhajovat jenom nekonvenčnost svého pojetí logiky ve sféře politiky.

Ztratil hlas. Asi byl v sále suchý vzduch. Párkrát se ještě pokusil něco říct, ale jenom sípal. Sebral se proto a šel pryč. Pryč, někam daleko od hlučícího davu. Jenže to nemohlo být tak jednoduché.

PÁTEK.

Otázky a opět otázky. V noci si je nepřipouštěl, a pokud právě nespal, věnoval se jiným, zdaleka ne nepříjemným činnostem. Zvláštní, že ho to ještě nepřechází, i když Bohdana začíná jevit snahu podlehnout stereotypu. Horší je, říkal si s pohledem upřeným na strop, že jsem včera vystoupil jako samosoudce. Co to je za pojem, patří to do našeho práva? Asi ne. Rozhodčí. To spíš. Ani jsem si nelámal hlavu tím, zda mám právo někoho soudit. Jsem pěšák císařských vojsk. Na něm se chce, aby držel krok. Vidím si na špičky zaprášených bot a řvu, že císař je vůl. Hrůza. Vím to bezpečně? To, jestli je císař skutečně dementní? Nevím, a přesto popichuju.

Ze své lavice vidím část pravdy − a v ní přece není celá pravda.

Ne. I v detailu se musí celá pravda objevit. Jenom ji tam umět najít. Kapka vody z vodovodu a příboj z oceánského pobřeží je H2O. Všude. Přívaly vln a chaluhami obalení utopenci. Rozdíl je jenom v množství a ve formě. Byl rád, že si to takhle vysvětlil. Slabost jednoho se neskryje za hrdinství a sílu národa.

Cos to zase vymyslel za volovinu, Bohrmane?

Měl by vstát, Bohdana přece už říkala, aby vstal. Šla vařit snídani. Ustálil se na nepříliš progresivním názoru, že jeho osobní zbabělost vede k hnití kořenů, které ho spojují s jeho ženou. Kořeny že nás spojují? Taky dobrý, kamaráde. Přiznej se, že blábolíš. Bláboly introvertovy. Jestli mám pravdu, pak to s námi se všemi, s celým národem včetně Slováků, musí být na zadrmo.

Obrátil se na břicho a silně vydechoval do polštáře. Byla v něm vůně Bohdaniných vlasů. Slabá, ale rozluštil ji. Zaznamenal návrat vlastnické vlny, která předchází nebo následuje erotickému vzrušení. Tenhle člověk mi patří. Určitě a bezezbytku.

Vždycky někdo někomu patřil, pokud měl štěstí a v tomhle lidském chumlu nevyšel naprázdno. Jenom tu byla otázka, bylo-li to vždycky štěstí. Oba byli vlastníci a oba byli vlastněni. Pokud chtěl jeden z nich dominovat, padal na ústa. A dobře mu tak. Poražený vítěz. Kdo napsal povídku a opatřil ji tímto titulem?

Pak si vzpomněl, že včera mluvil o ideologii. Určitě nepříliš státotvorně. Určitě ji napadl. No, tak sis to pěkně pohnojil, kamaráde.

Úvahy o ideologii nepatří do manželské ložnice. Jedna z těch dvou stran se znehodnocuje. Teď je třeba vědět která.

Uvažovat o ideologii v posteli znamená zvedat ji do oblak. Do oblak malosti, ne nad oblaka malosti. Představa oblak tohoto typu je vlastně nepředstavitelná. A taky je to nesmysl. Naprostý nesmysl. To, co myslím postelí, je věčná a k věčnosti se upínající činnost. Fuj, činnost, to zní tak vulgárně. Ideologie je zaujaté vidění světa. V tom případě by do postele patřila, protože tady vždycky jednám zaujatě. Jak může jít o vědu, když nejde o objektivní pojetí věci?

„Co tu, proboha, ještě vyvádíš?“ nahlédla Bohdana do ložnice. „Na stole ti stydne snídaně.“

„Uvažuji,“ podal pravdivé vysvětlení. „Naše společná bída, myslím tím na národ, začala cizím útlakem. Bílou horou a následným pokořením národa. A pak dál a pořád silně.“ Natahoval si kalhoty pyžama, které v noci nepostrádal. „Jezuiti, baroko, co je pro voko, jak říkali V+W. A okupace a doprdelismus pana děkana a všech, kteří ruce panské olizují.“

Stála ve dveřích a zírala na něj zděšeně. Doufal, že zděšení předstírá.

„Když se najíš, a před tím si ovšem dáš sprchu, tak se ti uleví. Ten pitomý telefon zase nejde.“ Tím chtěla ukončit manželovu ranní intrádu, které teď už nepřikládala větší význam. Její zkušenost vedla k tvrzení, že mužští mají sklon ke žvanivosti. Obvykle tím něco zastírají.

„Já se na ten krám podívám,“ řekl a sáhl po telefonu. „Měj chvilku strpení.“ Telefon byl vypojený ze zásuvky, proto nemohl být schopen provozu. Když se otočila, aby zácloně zabránila vyhlížet z oka, zastrčil zásuvku na její místo.

„Pokud potřebuješ volat, dělej rychle, nějak to zlobí, vynechává.“ Držel sluchátko v ruce a poslouchal telefonní tón, který sliboval, že přístroj volajícímu ochotně poslouží.

„Co je tomu krámu? Nikdy to přece nezlobilo?“ divila se.

„Často je to hluché. Jen si vzpomeň.“

Kdyby byla ochotna vzpomínat, zjistila by, že si nevzpomíná. O to teď nešlo, vytáčela číslo fakulty a žádala centrálu o spojení s katedrou. Dostalo se jí ho. Bohrman vleže na břiše zkoumal strukturu damaškového polštáře. Ložní prádlo mělo světle modrou barvu a příjemně hladilo pokožku. Jenže idyla skončila. Když se Bohdana domluvila a vesele výskajíc odběhla do kuchyně, přístroj opět odpojil.

Je takhle brzy u nich někdo na katedře? Sotva. Sekretářka. Pokud nešla pro noviny na děkanát. Taky mohla jít do knihovny nebo na poštu. Takže tak brzy na katedře ještě není, a proto mu nebude volat. Jak to, že se Bohdana dovolala? Jak to tam u nich chodí? Odmítl nad tím hloubat. Valnou část letního semestru Bohdana jezdí se studenty do terénu a tam se rýpají v zemi. Jásají nad kusy hrnců, jejichž zbytky v nich vyvolávají posvátné nadšení. Teď na konci semestru rozdají známky, ceny za výdrž, a v srpnu se zase sejdou někde v lese, kde jim kořeny stromů budou překážet v práci.

„Tak budeš snídat, nebo nebudeš?“

Nejraději by zůstal doma, utěsnil všechny škvíry, kterými by mohl do jeho soukromí pronikat vnější svět, a zabalil se do jejího těla. Všechny její obliny by vyhladil a přijímal by z nich pohodu a bezpečí. Jaká krásná iluze je její tělo. Zranitelné a pomíjivé jako všechno veliké a krásné. Nesčetnými cestami oplývá a všechny vedou k radosti, štěstí, k pohodě ducha. Ovšem můj duch jásá zřídka, dneska by se jistě překonával, jenom tak nevědět, co mne čeká.

„No tak, něco ti chybí? Snad nám nebudeš stonat. Musíš se postavit na nohy. Snídani máš na stole a ještě jsi nebyl v koupelně.“ Když chtěla, uměla mluvit v poloze, kterou Bohrman vždy ocenil. Proto vstal a cestou do koupelny za sebou nechával kusy pyžama.

„Konečně tu máme léto,“ řekl, když se při snídani podíval z okna. „Ty báby, co se tam smějí, jsou jistě téhož názoru a mají z toho radost.“

„Z čeho? Z toho, že se jejich názor na počasí shoduje s tvým názorem? Jenom tam venčí psy a jako náhodou právě pod našimi okny. Jako by kolem nebylo dost místa.“

Psi však nedělali to, kvůli čemu s nimi obě dámy vyšly. Dělali to, k čemu je příroda vybízela, a když si toho majitelky všimly, s hlukem je od sebe odháněly. Zřejmě pozdě, jak vyhlédnuvší Bohrman s uspokojením zaznamenal.

„Příroda chce svoje a nenechá si to upřít,“ řekl a Bohdana brala tuto poznámku jako ne zcela vhodnou.

„Narážíš snad na něco?“ zeptala se nejistě. On ji stáhl na svou židli a jemně ji hladil po krku, ramena nevynechal, až dosáhl toho, že uvěřila, že noc má snahu přesahovat do dne. Usoudila, že je to vcelku povzbudivé zjištění, protože však byla realistka, mírně předstírajíc rozhodnost ho vyzvala, aby neváhal, protože v dopravě už je dávno ranní špička a oni už mohli být doma.

„Nech mne dojíst ty vločky. Myslím však, že brzy začnu řehtat.“

„Pokud v tom mám vidět zaujatou kritiku mého pojetí zdravé výživy, pak protestuji.“

„Byly by s tím spojeny nepříjemné problémy. Musela bys, například, shánět stáj. Parkovat s koněm pod okny asi nejde. Pochybuji, že by s tím sousedi souhlasili.“

Garáž v přízemí domu měl jenom ten, kdo na ni měl při stavbě peníze, a pak ten, kdo měl ve vedení družstva kamaráda. Ani jedno ani druhé Bohrmanovi neměli, proto Bohrman svůj wartburg „garážoval“ naproti oknům na druhé straně ulice. Na té straně stoupal terén strmě do stráně plné stromů a křovin. Rostly tu třešně, na kterých v době zrání hřadovali kromě kosů i kluci z celé ulice. Totéž dělali na podzim s ořechy. Čím víc se do nich bije, tím víc příští rok plodí. Bohrmana by zajímalo, šlo-li o pověru, nebo měl tenhle zvyk radikálně srážet ořechy nějaký racionální základ. Nad tímto pásmem přírody byl pruh zahrádkářské kolonie. Mnoho Pražanů pochopilo, že mládí je jen dočasu.

„Vezmi kbelík a trochu teplé vody,“ požádal svou ženu, která zaujala stanovisko utlačovaného tvora.

„Umyjeme to doma,“ odsekla.

„Doma. Jenže já musím vidět na cestu.“

„Přeháníš, jako ostatně často.“

S povděkem vzal na vědomí, že neřekla jako vždycky. Občas přehánět není nic špatného. Namočil proto houbu do vody a vyšel utřít přední sklo. Přírodní jednání zpěvného ptactva za týden, co auto nečinně stálo na ulici, zanechalo na něm nepříjemné stopy.

„Máme opravdu všechno?“ zeptala se Bohdana spíš sebe než Bohrmana. Přehlížela tašky naplněné většinou špinavým prádlem, protože je prala zásadně ve Zbraslavi. Chtěla prádlo na čistém vzduchu usušit, což byla výmluva jejího svědomí. Prádlo tam obvykle nechala, matka ho během týdne vyžehlila. Stejně nemá co dělat, omlouvala své jednání Bohrmanovi, když na to přišla řeč. Ostatně přicházela velice zřídka.

„Je to stejně kvůli tobě,“ obhajovala se. „Budeš spát ve sluncem provoněných povlacích.“

Což bylo Bohrmanovi srdečně jedno. Ona však byla přesvědčená, že dělá tomuto chlupatému stvoření, se kterým zakládá zárodečnou společenskou skupinu, mimořádnou službu, když do domácích prací zapřahá i svoji matku.

Rodina je nukleární jednotka, říkala podle nějakého vzoru. Dělalo jí samozřejmě dobře, že se vřadila do proudu společenské a konečně i osobně lidské souvislosti. Být v řadě, netrčet z ní, nebýt sama, svobodná, osamělá, to člověka nutí přijímat nepříjemné povinnosti, jako je třeba velké prádlo. Zvlášť když člověk nemá automatickou pračku nebo prádelnu. Automatku koupili matce do Zbraslavi.

„Nikdy se s tím krámem nenaučím pracovat,“ říkal Bohrman spokojeně, jako by zvolit program a nasypat tam něco prášku vyžadovalo nějaké intelektuální vzepjetí. Bohdana to tolerovala a obsluha pračky byla její starost.

„Hlavně nezapomeň na Kelty.“

Samozřejmě že nic, co souviselo s její prací, zapomenout nemohla. Bylo toho požehnaně. Papíry a knihy převážela vždy z místa na místo, ani všechno nemohla potřebovat, ale chtěla mít s sebou celé své mikroklima, pracovní zaujetí, soustředění, všechny věcné a citové souvislosti s tématem. To, co charakterizuje posedlost a co se dá promítnout do věcí, brala s sebou. Vždycky, i když věděla, že na práci nesáhne, vždycky si toto vše nakládala do vozu.

Ve Zbraslavi si všechno rozloží po stole a bude tu doma. Uprostřed svých myšlenek minulých i přítomných.

„Ta Romanová mne pěkně štve,“ řekla Bohdana, když uložili věci do kufru a její muž se soukal za volant.

„Co ti na ní zase vadí?“

„Učí šest hodin a zdá se jí to moc. Praštila Dédovi dveřma před nosem, když jí chtěl přidat jednoho diplomanta. Umíš si to představit?“

„Živě.“ Smál se a jeho smích kontrastoval s ječením startovaného motoru. „Když má ženská takový obvod hrudníku, tak může na české škole učit jen dvě hodiny. To je snad přírodní zákon, nebo alespoň pravidlo, které v některých mužských společenstvích platí.“

„Nesměj se tak pitomě. Myslíš, že s ní Déda něco má?“ Rozhlížela se, jestli mohou bezpečně vyjet.

„Já do vašich katedrových záležitostí nevidím a ani vidět nechci. Když si však vedoucí katedry začne s asistentkou, pak musí počítat s tím, že za ni bude učit. Pochybuji však, že by byl takový osel. To by byla úroveň... nechci nikoho urazit, proto se zdržím.“

Bohdana končila vědeckou aspiranturu, měla před obhajobou, kterou vědecká rada plánovala uskutečnit v říjnu. Učila přesto dvanáct hodin týdně, žádnou úlevu nedostala, i když na ni měla nárok. Proto se nedivil, že na katedrální sexbombu sočí. Bral to však s humorem. S humorem však nebral vrtochy jejich zánovního wartburga.

„Neměl bys zasunout sytič?“ zeptala se. Její rady byly užitečné, když se před křižovatkou zapomněl rozhlédnout.

„Zasunu, jen co se ten krám rozjede,“ odpověděl klidně. Auto jim prodal jeden vzdálený příbuzný, který si koupil modernější vůz italské značky. Teď se k nim chodil na tu starou káru dívat a vzdychal nad křápem, který mu zřejmě poskytl mnohou radost. Bohrmanovi zatím skýtal převážně potíže.

„Kudy to vezmeme?“ zeptala se, když stáli před výjezdem na hlavní ulici. Odbočit vlevo, když po vozovce neustále jezdila auta oběma směry a stejně autobusy a tramvaje, bylo o nervy. Hlavně to znamenalo mít trpělivost a nedbat na řidiče, kteří za nimi netrpělivě čekali, až se konečně pohnou.

„Žasnu, proč je v pátek ráno takový provoz,“ řekl, když se konečně dostali na severojižní magistrálu, která, jak se obecně tvrdilo, zcela nesmyslně protínala město. „To je tím,“ odpovídal si, „že všichni, kdo odpoledne vyjíždějí na chalupu, si auto berou do práce, aby byli z města co nejdřív pryč. Ale teď,“ podíval se na hodinky, „by snad už měli být v práci. Nebo ne?“

„Nerozptyluj se a řiď,“ vyzvala ho.

Řídit znamenalo udržet vůz ve směru a v dostatečné vzdálenosti od kufru vozu jedoucího před ním.

„Co ta ženská chce?“

„Nevšímej si jí a koukej před sebe.“

„Koukala na mne s vyvalenýma očima a bušila se do čela.“

„Asi chtěla, abys ji pustil před sebe. Zapomněla odbočit a teď zdržuje.“

„Myslíš, že jsem ji měl pustit?“ zeptal se rozhodnut, že přibrzdí.

„Proboha ne, už je pozdě. Pustí ji někdo jiný. Koukej, za křižovatkou budeš muset do pravého pruhu.“

Těsně před křižovatkou u Muzea je zastihla červená. Když rychle vyrazí, dostane se Bohrman před vůz jedoucí po jeho pravé ruce a tím získá naději, že odbočí, aniž by koho zdržoval. Podíval se na pravou stranu, stál tam rozložitý bourák nesporně disponující ráznou akcelerací. Jeho řidič koukal unyle před sebe.

„To jsem zvědav.“ Zařadil jedničku, zapnul pravý blikač a s chvějící se pravou nohou čekal na změnu světel. „Udělej na něj psí voči,“ požádal Bohdanu.

„Koukni se, koukni se, koukni se,“ žadonila, a když se jí konečně podařilo zachytit jeho pohled, zaprosila sepjatýma rukama. Náhodou to byl gentleman.

„Opravdu si myslíš, že si Déda něco začal s tou holkou?“ zeptal se s úlevou, když opět čekali, tentokrát už v řidším provozu na Karlově náměstí. Odtud se obvykle pouštěli doprava kolem kostela, kde za války přišli o život parašutisté, kteří vykonali exekuci na Heydrichovi.

„Určitě. Jak znám chlapy, tak jistě.“

Tuhle odpověď mohl chápat jako narážku na něco, co nebylo vysloveno, ale míhalo se tady ve vzduchu, nebo snad jako provokaci, protože se Bohrman mezi chlapy počítal. Na uvažování však nebyl čas.

Byly na pravém břehu řeky a poklidně splývali proti proudu.

„Prosím tě, co to říkáš? Máš nějaké důkazy?“

„Jenom nepřímé a to stačí.“

„K vytváření mínění určitě, jinak to není povzbudivý poznatek. Má žena z nepřímého důkazu dělá dalekosáhlé závěry o morální situaci na katedře.“

„Žádné dalekosáhlé závěry. Pouze konstatuji fakta. Dnes jedeš po pravém břehu, to je dobře, pojedeme kolem Závisti.“

„To je totéž když řeknu, že je třeba změnit politiku, protože školy zaostávají za světovu úrovní. Pouhé tvrzení bez důkazů. Domněnky. Pak samozřejmě řeknou, že kritik Bohrman je protistátní živel. Kritizuje a nemá proč. Nebo spíš: neví proč. Ještě lépe: co od toho čeká, že kritizuje? Pozor na něj!“

Obrátila se k němu, cítil její pohled, ale neotočil se k ní.

„Stačí vyhodit lenochy a dosáhnout toho, aby se něčí osobní touhy nerozcházely se zájmy oboru. Vyhodit tu holku, stejně nic neumí, a zatrhnout Dédovi jeho choutky. Kvůli tomu není třeba měnit politiku. Stačí ji jenom dělat a ne ji předstírat.“

„Já vím. Děkan pořád utahuje řemen, ale pouze hubou. Promiň, expresívní vyjádření je přesné. Je třeba změnit důvod utahování řemenu. Aby se utahovalo z objektivní nutnosti a ne proto, že jsem se rozhodl udělat rozruch. Rozumíš?“

„Dej s tím pokoj. Máme před sebou neděli, s tímhle si můžeš lámat hlavu celý týden.“

Celý týden? Jen aby. Věci jsou složité, kosmetickými úpravami se už nic nedosáhne. Usnesení, která se trvale opakují, mají nulový efekt. Všichni jsou pro změnu, ale nesmí zasáhnout jejich zajetou praxi. Kdo chce změnu, je vlastně nepřítel. Podstata věci se zamlží, pootočí do roviny politického soupeření a tady oponent couvne. Být označen za nepřítele? To si kritik rozmyslí.

Na vysoké škole, kde je docent placený hůř než závozník rozvážející zeleninu, je klid a ticho zárukou vnitřní svobody. Můžu si myslet, že je děkan vůl, a s tím si musím vystačit, říkal si v duchu Bohrman, protože své ženě nechtěl kazit neděli.

Protáhli se kolem Žlutých lázní do Braníka a tady už byla vozovka volná, plní se až ve chvíli hromadného stěhování lidu kamsi do Posázaví nebo ke Slapské přehradě. V pátek ráno na to bylo ještě brzy.

„Máme všechno, co je třeba?“ zeptal se Bohrman, když míjeli ulici Ke Krči, kde byla příjemná samoobsluha. Ptal se zbytečně, ale sklon k vršení zásob mu velel ptát se. V plném kufru nezbytností byla jistá jistota. Jako by pár kilo brambor, vepřová kýta a kuře s několika sáčky mléka bylo nějakou zárukou trvalosti existence. Mléko v krabici stálo pět korun, a proto ho lidé brali celé kartony a na všechny nemohlo vyjít.

„Dáme vydělat panu Svobodovi,“ jinými slovy: nakoupíme doma.

„V Kobylisích nejsi doma?“ domýšlel nevyslovenou větu.

„Nezačínej zase.“

Když vyjeli z Modřan, byli už vlastně na venkově. Po obou stranách byla pole, v dálce viděli les. Jezdil tady autobus městské hromadné dopravy číslo 165. Za chvilku je čeká sjezd dolů k řece a keltské oppidum Závist.

„Pozor!“ vykřikla najednou Bohdana hlasem, který vyjadřoval nejvyšší nebezpečí.

Šlápl na brzdu a strhl vůz na levou stranu dřív, než stačil zjistit, že najíždí na člověka stojícího ve vozovce. Zastavil vůz s předními koly na levé krajnici. Srdce mu divoce tlouklo. Ani nevnímal, jak Bohdana vedle kvílí.

„Málem jsi ho přejel.“

Otevřel dveře a vystoupil. U zádi vozu stál mladík, zděšený z toho, co mohl způsobit. Stopař. Měl bundu z celtoviny a v ruce batoh, jaký nosí stopaři, kteří po republice cestují na cizí účet. Za ním vzápětí zastavila škodovka.

„To je tu nějaká schůze?“ ozvalo se z vozu.

„Skočil mi do cesty a málem jsem ho přejel,“ informoval třesoucí se Bohrman řidiče.

„Tos měl udělat, ale teď s tím svým pekáčem uhni, ať můžu projet.“

„Třesou se mi nohy tak, že nemůžu.“

Bohdana přelezla na řidičovo sedadlo.

„Trošku couvni, ať může projet.“ Bohrman na tom zase nebyl tak špatně, aby nevěděl, co se může stát, když se Bohdana pokusí srovnat vůz do žádoucího směru.

Motor wartburgu zařval a vzápětí vyrazil dozadu jako splašený kůň. V mraku zvednutého prachu ječely brzdy. Bohdana splnila očekávání svého muže.

„Pani, vám to pučit, tak českej národ rychle prořidne,“ zvolal majitel škodovky rozčileně, protože mu zastavila těsně před nárazníkem. Zařadil zpáteční rychlost, vycouval do bezpečné vzdálenosti a s pohrdavým pohledem, hozeným po Bohrmanovi, odjel.

„Kam míříte?“ zeptal se Bohrman stopaře, když nasedl na sedadlo, které jeho žena uvolnila.

„Jenom na Zbraslav.“

„Měl jste jet autobusem, bylo by to bezpečnější.“

„Máte pravdu, ale takhle je to zajímavější.“

Bohdana se natáhla dozadu, otevřela pravé zadní dveře a s jistými obtížemi přesunula tašku, která ležela na zadním sedadle. „Nastupte si,“ vyzvala hocha.

„Ještě jednou se vám omlouvám, pane profesore,“ řekl, když se vzadu usadil.

„Bože, vy mne znáte? To je ta naše země tak mrňavá, že se člověk nemůže ani pohnout, aniž narazí na svědka svých omylů? Vy jste student, co?“

„Letos končím na rusistice. Včera jsem byl na schůzi.“

„Prosím vás, žádné řeči o škole. Člověk jí má za týden plné zuby a ještě si o ní má vypravovat po příhodě, která ho mohla přivést do kriminálu.“

Nastartoval a plynule se rozjel. Provoz tady byl řídký, pokud je nějaké auto minulo, chovalo se celkem přátelsky. Bohrmanově pomalé jízdě nikdo nevěnoval pozornost, neklepal si výmluvně na čelo, ani se pohrdavě neohlížel.

„Co bylo na schůzi?“ zeptala se Bohdana a ohlédla se dozadu.

„Kde vám ve Zbraslavi zastavím?“ Bohrman se snažil dát do hlasu takovou míru jistoty, která by vzbudila naději, že na slíbené místo dojede bez nehody.

„Někde ve městě. Já tam bydlím u tety.“

„Když bydlíte ve městě, snad musíte mít měsíční jízdenku. Proč tedy cestujete tímto obskurním způsobem?“ vzdaloval Bohrman řeč od Bohdaniny otázky.

„Jak jsem říkal, je to zajímavější. Člověk pozná lidi v nezvyklých situacích. Majitel vozu je něco víc než jenom řidič. To je pán nad světem a nad jeho veškerým okolím. Ušlápnutý manžel dostává za volantem znaky uzurpátora, nebo vlk a dobyvatel přijme podobu milosrdného samaritána. Auto dělá s člověkem divy.“

„Proboha,“ zvolala Bohdana, „kam jste zařadil mého muže?“

„To bylo velice jednoduché a nepřesné vymezení. Pan profesor by patřil do jiné kategorie. Já jenom lituji, že mne neučil.“

„Ale, ale, to má být odměna za svezení?“ zeptala se Bohdana s protáhlou tváří.

„Ne, ale jak pan profesor mluvil na včerejší schůzi, všichni jsme pro něj zahořeli.“

„Ještě řekněte, že láskou, a naše mladé životy skončí na patníku,“ ozval se Bohrman neprozřetelně. Každá chvála, i když pronesena vezeným studentem, může těšit.

„Dozvím se konečně, o co tam šlo?“ zasvištěla z pravé strany otázka.

„O nic. Jenom jsme vedli řeči o politice. Uplatnil jsem svůj neopakovatelný šarm, který tak tiše obdivuješ,“ mrkl Bohrman do zrcátka.

„Jestli můžu, pane profesore, tak náš socialismus je pro západní svět důležitější než pro nás. Udržuje totiž svět v napětí, to má hospodářské důsledky, pro ně jistě příznivé. Konkurence, zbrojení, všechno pro ně hraje. Přitom jim ničím nehrozíme, mají to pod kontrolou. Kdo to může porušit, jsme my sami. Nekontrolovaným výbuchem.“

Seděli a mlčeli. Bohrman by se rád zeptal na řadu věcí souvisejících s jeho včerejším vystoupením, Bohdana zase na to, zda bylo právě tohle projednáváno na schůzi. Student už dál nic nerozvíjel.

Auto pomalu klouzalo podél Závisti. Temné stráně skrývaly tajemství minulých životů a událostí uplynulých do neznáma. Touhle cestou dolů k řece šlapaly nesčetné nohy zapomenutého už lidu. Bohdanu však ozvěna těch kroků pořád skličovala. Přechodnost a trvalost si tu v její mysli podávaly ruce.

„No jo,“ vyjádřila teď své pocity lakonicky. „Zítra sem vyrazíme. Podívám se, jestli tu někdo pracuje.“

„Vás taky Závist zajímá?“ zeptal se student s nadšením v hlase.

„Tak trochu.“

„Mohl bych se k vám připojit?“

„Myslíte to vážně?“ zeptala se nevěřícně.

Bohrman se na ni podíval, ale mlčel. Bylo třeba věnovat se řízení. Wartburg měl tendenci nespolehlivě brzdit a prudký sjezd bylo třeba korigovat pravou nohou. Na zařazenou rychlost se u dvoutaktu nedalo příliš spolehnout.

„Tak kde vás vysadím?“ zeptal se, když s tichým brumláním motoru plynuli po mostě přes řeku.

„Kdekoliv. Jdu ke hřbitovu a tam je odevšad blízko.“

„V každém slova smyslu. Takže pokračujeme spolu.“

Jeli nahoru k náměstí, tam zabočili vlevo a byli v ulici pojmenované po spisovateli Vančurovi. Kousek stranou stál domek Bohdaniny matky.

„My jsme doma, vy to máte kousek,“ ukončila jízdu Bohdana.

„Vroucně vám děkuji, doufám, že se uvidíme, když jsme skoro sousedi,“ řekl jinoch, vzal ranec, zamával jim a vyrazil.

„Divím se, že nám nenabídl tykání,“ utrousil Bohrman.

V jakési proluce, v zářezu do rovné ulice, kde si děti volně hrály, aniž by je něco ohrozilo, tam, kde končila parcela sousedů, začínala zahrádka a dům, ke kterému teď zajížděl Bohrman svým vozem. Matička zřejmě vyhlížela z okna, protože se vzápětí objevila u vrat domku.

„Jakou jste měli cestu?“ Obligátní dotaz. Objímání a polibky nebyly na programu, i když by jimi v případě potřeby určitě posloužila. Dcera by se ovšem bránila a objímat zetě se podle ní neslušelo. Otevřela vjezd do zahrady a Bohdana dohlížela, zda její muž bezpečně zacouvá, aniž by ulomil zpětné zrcátko a naboural sloupek vrat.

„Konečně doma,“ řekla, když motor auta zhasl a bylo jisté, že dobrodružství jízdy je definitivně historií.

„Nevím, čím to je, ale vaše dcera mne má za motoristického nedouka. Vytrvale ve mně pěstuje pocit méněcennosti. Nemám nic proti tomu, že se za jízdy bojí, s tím se nedá nic dělat,“ říkal a vyndaval přitom na trávník zavazadla, „přesto bych byl rád, aby měla z jízdy alespoň minimální požitek.“

„Doufala jsem, že vás to už přešlo,“ brala matka do ruky tašku s masem, to muselo rychle do ledničky. „Takové krásné uzené tady Kotyza nemá,“ nahlédla do balíčku. „Pojďte rychle dovnitř. Už se mi vaří voda na kafíčko.“

Pošťuchování, třeba i nevinné, nesnášela. Zanechá na duši stopu, kterou je pak obtížné vymazat.

Dům byla patrová vilka, v přízemí byl velký pokoj s ložnicí a všechno příslušenství, v patře na jedné straně dvě ložničky, na druhé vchod na půdu. Dům měl dobrou střechu, určitě do něj nezatékalo − o to matka dbala − dole sklep na uhlí a brambory. Bylo třeba vyspravit omítku, k tomu se chystali až jednou, až budou peníze. Bylo jim však jasné, že za současných podmínek to nebude nikdy. Kolem domu byla zahrada, ne moc velká, jen tak, co člověk, který není zahradnický fanda, stačí obdělat. Za domem bylo několik záhonů se zeleninou, na předzahrádce pod okny měla matka růže, pivoňky a lilie. To aby ji lidé nepomluvili. Kdo nemá pod okny pár kytek, je pokládán za lenocha.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pět dní před koncem světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.