Tiráž

Kameny a hvězdy

Síly předků, oči kamenů, světla odjinud

Václav Cílek

Dokořán

© Václav Cílek, 2014

Illustrations © Zdenka Sůvová, 2014

Graphics © Oldřich Hamera, 2014

ISBN 978-80-7363-603-6

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Odpovědná redaktorka Tereza Kodlová.

Část textu „De Fundamentis Astrologiae Certioribus aneb K pevnějším základům astrologie“ Johannese Keplera přeložili Jiří Nitsche a Marie Čamachová.

Perokresby Zdenka Sůvová.

Obrazová příloha Oldřich Hamera.

Obálka, sazba a grafická úprava Martin Radimecký.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Odpovědná redaktorka elektronické verze Tereza Hřibová.

Vydalo roku 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz.

(pdf – 705. publikace, 150. elektronická;

epub – 706. publikace, 151. elektronická;

mobi – 707. publikace, 152. elektronická)

ISBN: 978-80-7363-645-6 (pdf)

ISBN: 978-80-7363-646-3 (epub)

ISBN: 978-80-7363-647-0 (mobi)

Obsah

Tiráž

Věnování

Předmluva

I. část: Lovci menhirů

Lovci menhirů z Kamenného lesa

Přirozený žitý svět

Megalitický svět

Základní nejistota

Jak dlouho trval kult kamenů?

Megalitománie a duchovní materialismus

Pověsti

Megalitická etnoarcheologie neboli smrt plná života a život plný smrti

Kult sekery

Zářivý býk otevírá zlatými rohy jaro

Kamenné řady megalitických kultur

Graffiti přitahují graffiti a menhiry jiné menhiry

Megalitické feng-šuej

Proudivý soulad

Eliade: nelze se dívat na megality a netázat se na smysl

Škvíra

Místa a ne-místa

Kameny na rozhraní dvou krajin

Džbán

Planina podobná zvířeti

Oči kamenů

Struktury a spolu-zrození menhiru

Miskovité prohlubně

Kameny a láska

Doprovodné kameny

Živá megalitická kultura

„Nejskalnatější“ kultura českého pravěku

První zpráva o českých menhirech a tetínská křemencová záhada

Londýnský, Vídeňský a Pražský kámen

Kámen ve středu světa

Věčnost jako zpomalený čas

Egypt a evropské megality

Filozof na jantarové cestě

Kameny z Lesní čtvrti

Místo Škorpiona

Čtení z hvězd a kamenů

Lawrencova apokalypsa

Historie výzkumu českých menhirů

Křemence

Švartna a další kamenné materiály

Kounovské kamenné řady a jejich historie

Severojižní brázdy – analogie kounovských řad?

Kamenná uskupení na Špičáku

Ochrana kamenných památek v kounovské oblasti

Počasí těla

Představy a vize

Proč máme rádi pravěk?

Vzpoura v Národním divadle

Závěr: myslet s kameny

II. Část: Čtení z hvězd a zemí

Návraty ke skutečným věcem

Vytváření posvátné krajiny za Panenským Týncem (V. E. Babka)

Keplerova filozofie Země

De Fundamentis Astrologiae Certioribus aneb K pevnějším základům astrologie sepsal Johannes Kepler

Cesty do pravěku, aneb pták, který vyseděl rakev

Megality a katedrály: stavba budoucího chrámu v nás

Štír pod kamenem. Dodatky

O ilustracích

Slovníček

Literatura

Prameny

Internetové odkazy

Hudba

Poděkování

Epilog

Obrazová příloha

Oldřich Hamera

Obrazová příloha

Věnování

Tato kniha je věnována všem, kteří se zasloužili o poznání, ochranu a údržbu českých a moravských památných kamenů. Činili tak z vnitřního přesvědčení, ale bývali zapomínáni, ignorováni, či považováni za podivíny. Zvláštní uznání patří A. Patejdlovi, M. Špůrkovi, Z. Ministrovi, J. Helšucovi a R. Zemkovi za výzkumy a knihy, které znamenaly milníky v českém výzkumu vztyčených kamenů. Tato práce by nikdy nemohla vzniknout bez lovců menhirů – Hany a Františka Jakovcových, Míly Pomajzla, Hanky Charvátové a Václava Višnera, kteří vzkřísili Kamenný les pod Špičákem u Kounova. S uctivým pozdravením Deanu Radinovi, Robertu Gravesovi a Bílé bohyni.

Ať mě chválí za to, že jsem svůj díl moudrosti nečerpal z tekoucího pramene, ale že jsem našel, otevřel a vyčistil ucpaný pramen a s velkou námahou odtud čerpal nápoj skrytý hluboko u dna.

Michal Psellos, Byzantské letopisy, přeložila R. Dostálová

Předmluva

V tomto spisu budou řečeny některé věci, které prověří čas, ale mnoho z nich bude časem a zkušenostmi vyvráceno a označeno jako zbytečné a bezcenné. Jak už je tak zvykem lidí, to první se vryje do paměti a to druhé odvane vítr.

Johannes Kepler, 1601

Tato kniha sestává z více částí a několika rovin. Tou první je skutečný příběh dvou lidí, kteří se seznámili na rekvalifikačním školení pro nezaměstnané a společně propadli hledání a později vztyčování kamenů v Kamenném lese pod kopcem Špičák nedaleko slavných kounovských řad. Postupně se k nim přidávali další zájemci, ze kterých se stávali „lovci menhirů“. Vše probíhalo klidně a přirozeně. Šli skoro nazdařbůh do lesa, našli kámen, a tak ho vztyčili. Já jsem jel lesem, píchl kolo zrovna u místa, kde čistili kus křemence, a tak jsem se k nim přidal.

V tomto vyprávění ožívají nejenom kameny, ale také sny a vize černých psů a zářivých kamenů. Zároveň, a poněkud v skrytu, se jedná o pozoruhodný milostný příběh, který končí zvláštní svatbou. Jádrem se tak stává nejenom odkrývání kamenného pole, ale i nějaký druh vnitřního růstu a uvědomování si „jiných světů“.

Další část knihy se týká poznávání kamenných řad a uskupení v severozápadní Evropě a zejména v okolí Kounova a Domoušic. Hlavním motivem mého psaní je ochrana tohoto klidného a harmonického území, do kterého může každý přijet, projít si jej a udělat si vlastní obrázek. Zájem o kameny odráží ještě něco zásadnějšího – potřebu naší společnosti v tomto nejistém, přechodném období mezi dvěma věky držet se něčeho pevného a neměnného. Tuto knihu ale také můžeme číst jako jeden ze způsobů, jak se dívat na kosmický aspekt české krajiny, jak slučovat nebe a zemi. Tyto záležitosti musely být dobře známy chudým lidem mezi pravěkem a barokem, kteří v krajině žili celé generace a záviseli na ní svým tělem i duší.

Závěrečná část knihy se vrací k zemi a hvězdám. Činí tak pomocí dvou delších textů. První sepsal libochovický učitel V. E. Babka o Českém středohoří, kterým putuje Ježíš Kristus i s apoštoly a Panenkou Marií. Druhý text o působení hvězd na zemi vydal v roce 1601 Johannes Kepler a v tomto prvním českém překladu nás po více než čtyřech stech letech od vydání zajímá, jak se v dávné představě mísí a proniká život člověka, země a hvězd. Vycházím přitom z toho, že kultura je nejenom návštěva Národního divadla, ale také způsob, jak si rozumíme se Sluncem a Měsícem.

Nic neskrývám, ani vlastní nejistotu. Tato kniha nebyla naplánována. Přihlásila se sama, posedla autora a vylíhla se mimoděk. Robert Graves o tom ví své. Jedná se o druhý, domácí díl indiánské cesty, kterou jsem nedávno se Sašou Stipsitsem popsal v knize Krása je rozmanitost plazů. Od indiánského světa, který se podobá evropskému mezolitu, jsme se posunuli do neolitu a mladších pravěkých kultur. Skrze svět rostlin, zvířat, kamenů, posvátného větru a ustrojení celé krajiny se nejasně přihlašuje nějaké další světlo. Uvědomujeme si jej tím, že v sobě po letech čistíme zrcadla z různých dob a v každém vidíme jiný střípek propojené bytosti.

Václav Cílek, Výrov, leden 2014

Ze všeho nejvýznamnější však bylo, že z bezmračného a zcela jasného nebe zazněl hlas polnice, jež vydala tak ostrý a plačtivý tón, že všichni byli zmateni a tou mohutností úplně přivedeni z míry. Nejzkušenější z etruských věštců vysvětlovali, že ten zázračný úkaz značí vznik nového pokolení a přeměnu světa. Že totiž existuje osm lidských pokolení, která se od sebe zcela liší způsobem života a svými mravy; a každému z těch pokolení stanovil bůh určitý počet let, který se naplní po uplynutí velikého roku. A kdykoli oběh těch let dosáhne svého konce a místo něho nastoupí další, vždycky se ukáže na nebi nebo na zemi podivuhodné znamení, takže těm, kteří se o tato znamení starají a vyznají se v nich, je hned jasné, že se narodí lidé s jinými mravy a s jiným způsobem života, o něž se bohové budou starat méně nebo více než o předcházející pokolení. Ti totiž mimoto tvrdí, že při takovéto výměně generací procházejí všechny věci velikými změnami.

Plútarchos, Životopisy slavných Řeků a Římanů II, str. 40, přeložil R. Mertlík

I. část: Lovci menhirů

Lovci menhirů z Kamenného lesa

Počátkem června roku 2011 navštívila paní Hana Zádová, dnes již Jakovcová, společně s hajným panem Mílou Pomajzlem kounovské kamenné řady a nedaleké kameny pod Špičákem. Začal tím příběh lovců menhirů z Kamenného lesa, který znamená novou fázi výzkumů kamenných památek v kounovské oblasti. Průzkum probíhal tak, že za pomoci různých publikovaných plánků hledali kameny, ale často se v lese ztratili a místo nich našli jiné kameny. Brzy se ukázalo, že situace je mnohem složitější, než se podle původních mapek zdálo.

Rozšíření megalitické kultury v Evropě.

K hledání kamenů používali „pícháky“ či spíš bajonety – ocelové přes metr dlouhé jehly podobné roštům na opékání špekáčků, kterými píchali do země, hledali kameny a ověřovali jejich velikost. Činnost je brzy pohltila. Lovci menhirů z jiných oblastí tento jev také znají. Při hledání a očišťování kamenů ubíhá jinak čas, člověk je zvědavý a nadšený. Práce s kamenem v pustém lese může být až narkotizující. Paní Hanka začala mít krátké, několikavteřinové vize. Viděla třeba černého psa, kámen s nakreslenou rybou, nebo lebku v zemi. Nebudu se pouštět do žádných psychotronických vysvětlení. Kameny působí na imaginaci a zdá se, že nejvíc ze všeho křemence. Angličtí megalitičtí badatelé si toho všimli již dávno. V okolí velkých kamenů jsou místa, kde se vize či vidiny objevují častěji než na místech bez kamenů.

Lovci menhirů postupně odkrývali další a další kameny a dokonce objevili skoro ideální kamennou řadu. Deník paní Hanky sálá nadšením. Potkává se s různými zvláštními lidmi, kteří věří na elfy a keltské moudrosti. Vyměňují si knihy a informace, žijí Kamenným lesem. Pokud deník lovců menhirů jednou vyjde tiskem (pracuje se na tom), tak nahlédnete do tohoto zvláštního, okouzleného světa. Nemá cenu jej popisovat, protože nic nenahradí den v lese, hrbolatou strukturu dlouho pohřbených kamenů, zvědavost i bázeň objevitelů. Vedle hoří oheň, na pařezu stojí termoska s čajem. Rezavý jíl je hutný a zem studená.

Tady někde jsem do příběhu vstoupil. Lovci menhirů mě oslovili při uvedení mé knihy Kameny domova. Občas jsem na Kounov zajel a sledoval postup prací. Lovci mezitím odkrývali kámen za kamenem. Skoro každý víkend za sněhu, parna i deště odkopávali kameny. Odvedli obrovský kus práce. Kameny nejenom odkrývali, ale také čistili les. Mezitím jsem byl pozván do Bretaně a na další megalitické lokality v Německu, později v severní Africe, Izraeli a na Jávě a Sumatře. Dnes by mne víc lákalo Strakonicko a skalní útvary západních Čech osídlené před pěti tisíci lety lidmi chamské kultury. Ti nestavěli menhiry, ale nalézali je v přirozených skalních tvarech.

V únoru 2012 se do Kamenného lesa vrátil fotograf František Jakovec a další měsíce se tu zapracovával jako nový pomocník. Kounovská starostka paní Bechynská mezitím kolem kamenů naplánovala turistickou trasu jako doplněk ke kounovským řadám i k místnímu muzeu. Kolem kamenů se začalo objevovat stále víc lidí, a to včetně karmických čarodějů a léčitelů se siderickým kyvadélkem. Nechci tyto příběhy převyprávět, ani komentovat – jsou uvedeny v Hančině deníku. Práce však dál pokračovaly a dokonce bylo stanoveno datum vztyčení nejkrásnějšího zdejšího kamene, kterému paní Hanka říká Plaváček či později Princezna. Mně připomíná delfína. Hanka s Františkem se do sebe zamilovali. Kámen byl postaven na svátek Panny Marie. Byl jsem u toho.

V srpnu 2012 dostala Hanka od Františka zásnubní prstýnek. Není správné, abych místo nich popisoval jejich osobní příběh, který je nejenom historií vztahu dvou lidí, ale prosvětluje i mlhu nad kameny. Do týdne byla veselka v kostele Karla Velikého a Panny Marie na Karlově. Kostel stojící v nejvyšším místě Nového Města byl inspirován katedrálou Karla Velikého v Cáchách, v jejímž plánu byl překvapivě rozeznán půdorys Stonehenge. Astroarcheologové si však nejsou jisti, zda se jedná o záměrnou kopii Stonehenge, anebo o takový typ kruhové stavby, která má podobné astronomické funkce a pravěkému Stonehenge se podobá nezáměrně. Ani Karlovu neschází astronomická orientace. Milan Špůrek ukázal, že pokud jednou čarou spojíme kostel na Karlově s kostelem v Emauzích, získáme linii, na které zapadá slunce 8. května na svátek milosrdné Panny Marie.

Akropole v Athénách byla celá tisíciletí před Řeky, asi již za neolitu, považována za posvátnou horu. Řekové zachovali několik tradičních zvyků, které byly vzdálené již jim samým. Jedním z nich byl noční průvod dívek nesoucích košíky s neznámými předměty a sestupujících podzemní rozsedlinou k prameni Klepsydra a dál ke svatyni Afrodity. Ta byla tvořena jednoduchým přirozeným komolým kamenem s malou ploškou na vrcholu (v popředí snímku). V obdélníkových výklencích byly později umísťovány děkovné nápisy. Nález ukazuje, že i významný kult se mohl odehrávat na místě, které bychom bez vytesaných nik snadno přehlédli. Pokud pojedete do Athén, věnujte velkou pozornost několika prastarým svatyním nad cestou Peripathos na severním úpatí Akropole, kde končila i cesta od Eleuzíny. Celé severní úpatí Akropole je pravděpodobně ještě předřeckým kultovním okrskem. (Všechny fotografie, není-li uvedeno jinak, V. Cílek.)

Pár z Kamenného lesa oddával Jiří Laňka, který je povoláním elitní policista. Někdy spolu hovoříme o Karlovu i tom, zda by Policie ČR neměla mít své polní kaplany, podobně jako je má armáda. Myslím, že všichni lidé pracující s násilím a někdy ve velkém stresu potřebují kněze, kteří by jim ve jménu něčeho většího naslouchali a mohli pomoct. Navíc mám často pocit, že církev se jako organizace odtrhla od běžného života a jen lidé z ulice či bitevního pole, tedy polní kaplani, ji mohou zachránit. Domnívám se, že o Jiřím Laňkovi ještě uslyšíme, i když to třeba nebude v této knize. Svatebčané pak odjeli do Kamenného lesa k Princezně, kde proběhla druhá část svatebního obřadu.

Přirozené zakřivení kamenné řady v bretaňském Carnacu respektuje reliéf, ne ideální geometrii. V tom spočívá rozdíl mezi nepravidelně „ekologickou“ Evropou a starým Egyptem určitých tvarů.

Další týdny a měsíce Lovci pokračovali ve vyhledávání kamenů, kterých je dnes v Kamenném lese známo asi tři sta a o většině z nich si myslím, že jsou v přirozené geologické pozici a zbytek, že je na kratší vzdálenost přemístěn. Podrobný plán snad do věci může vnést nějaké poznání, ale také nemusí. Když si prohlédneme nákresy menhirů – zejména z mladších období – v Německu nebo v Dánsku, setkáme se jak s jejich promyšlenou orientací, tak s úplným chaosem, ze kterého máme pocit, že cílem bylo prostě vztyčení kamene a nezáleželo na tom kde. Situaci bych srovnal s egyptskou či antickou nekropolí, na které jsou velké, státní hrobky pečlivě urbanisticky uspořádané, ale hrobky běžných lidí stojí tam, kde bylo místo. Příkladem může být egyptský Abusír nebo athénský Kerameikos.

Součástí řad jsou ohrady o půdorysné velikosti středověkého kostela. Řadami se nejspíš chodilo, v ohradách se něco dělo. Carnac, Bretaň.

Na „konec světa“, dne 21. 12. 2012 byl kámen Princezna vysvěcen katolickým jáhnem. Čekal jsem zatím na Vyšehradě, kde Daniel Landa alias Kouzelník Žito plánoval vztyčení menšího vyšehradského kamene. Měl jsem v úmyslu se držet neviditelně v pozadí. Jenže ve dvě odpoledne, zatímco asi dvacet lidí opožděně světilo o 80 kilometrů dál kounovský kámen, se objevili vyšehradští dělníci se samozdvižným vozíkem, kam že ten kámen mají dát. Jednalo se o menší kus arkózy z Vlčího dolu. Společně s víceméně náhodnými návštěvníky Tomášem Saxem a Martinem Strakou z Kutné Hory jsme vykopali lůžko a kámen usadili. Podotýkám, že nemám stavění menhirů v žádné velké oblibě, ale stalo se.

Kamenu říkám „Kámen dobrého počátku“, protože byl postaven na konci jednoho světa, tedy na počátku jiného. Má ušlechtilý tvar. Několik mých kamarádů mi vzkázalo, že situace, kdy Cílek staví Landovi menhiry, může znamenat jenom to, že jsem se zbláznil, což jsem jim potvrdil.

Na Vyšehradě jsou celkem tři nově postavené menhiry. První leží na výspě za Slavínem. Jedná se o původně 180 cm dlouhý kus železitého pískovce z rokle pod proseckým kostelem. Postaven byl za pohnutých okolností nedaleko čerstvě vykopaného hrobu v polovině 90. let 20. století. Není to můj příběh, nemohu o něm hovořit. Druhý kámen z krásné okaté ruly pochází z Krušnohoří z vrcholové partie výšiny „Na Sychrově“ u Bernova. Původně se mělo jednat o součást kamenného kruhu, který byl postupně ničen a po roce 2000 ustoupil stavbě silnice. Jeden z nenápadných, velice příjemných krušnohorských kamenů oživuje prostor za vyšehradskou rotundou sv. Martina v místech, kde vyšehradská sběratelka pověstí Popelka Biliánová slýchala tekoucí vodu a vídávala chladné modré světlo. Třetí je již zmíněný Kámen dobrého počátku, kterému Daniel říká Merkuriáš, což je posel bohů i patron zlodějů.

Kolem Kamenného lesa se však odehrály další příhody pomalu jako ze starých pověstí, např. o muži, který ukradl kámen, vnesl tím neklid do svého domu a musel jej vrátit tam, kde jej vzal. Jiné příběhy se týkají pokusu podvrhnout do výkopu pravěké střepy či setkání s různými psychotroniky či novodobými šamany.

Myslím, že je zapotřebí o Kamenném lese v okolí Kounova hovořit, protože se může jednat o pravěkou posvátnou krajinu, jaká je u nás svého druhu jediná. Kdybychom žili v Anglii, máme o kamenných památkách planiny Džbán celou knihovnu prací, a ta první by pocházela ještě hluboko z 19. století.

Kočičí, ptačí a rybí pravidla lovců menhirů

1. Pravidlo respektování: Jsou kameny, které si přejí být vztyčeny; kameny, kterým to je celkem jedno, a kameny, jež si přejí nerušený klid. Je velký rozdíl mezi situací, kdy si kámen přeje být vztyčen, a kdy si já přeji vztyčit kámen.

2. Pravidlo pozornosti: Zažili jsme, že vztyčením kamene se něco stane, co v daném místě či ve vás může žít roky. Nepodceňujte situaci.

3. Pravidlo zvažování rizik: Postavením kamene se dá něco získat, ale i ztratit. Většinou to předem nevíme, ale pokud se časem ukáže, že situace přináší nějaká rizika, je možné již vztyčené kameny opět uložit, což je ale mnohem složitější.

4. Pravidlo minimální intervence: Do kamene a jeho okolí se má zasahovat co nejméně. Ležící kámen se nemá okopávat ze všech stran, aby někde zbyl neporušený půdní profil třeba kvůli pylové analýze nebo možné archeologické situaci. Některé kameny byly pohřební stély, které mohly být vztyčeny na počátku obřadu a pokáceny na jeho konci. Jiné kameny byly uloženy do jam až ve středověku nebo později. Ty první mají za úkol ležet, ty druhé stát. Jedna z mála možností, jak to zjistit, je regulérní archeologický výzkum, a ten potřebuje téměř neporušený kontext.

5. Pravidlo dokumentace: Vždy je nutné pořídit fotografii před stavením kamene, v průběhu stavby a konečný výsledek. Všímejte si všeho neobvyklého, zejména zda kámen leží v lůžku z jiných kamenů. Většinou to je jediné kritérium lidského zásahu.

6. Pravidlo identifikace: Aby budoucí badatelé věděli, kdy byl kámen postaven, je vhodné pod něj umístit minci nebo datovatelný předmět z keramiky či porcelánu. Dá se pracovat i s pohřebními symboly, jáma může být vypálena ohněm. Při provádění jakéhokoliv obřadu je pravděpodobné, že jej provedete nedokonale nebo chybně, ale i v tomto případě vás ochrání postoj úcty.

7. Pravidlo toulavé kočky: Existují kameny, které byly přemístěny na stovky kilometrů, ale většina menhirů pochází z krátké vzdálenosti, která zhruba odpovídá areálu toulavé kočky. Nepřemisťujte je zbytečně a bez uvážení na větší vzdálenosti.

8. Pravidlo ptáka a ryby: Některé kameny souvisí s prameny, jiné se stromy nebo dalekými výhledy. Zkuste nalézt a obnovit původní vztahy k zemi, vodě, světlu a vzduchu.

9. Pravidlo technické podpory: Britové vztyčují kameny za pomoci proutkařů, kteří jsou dobrými techniky posvátna. Naši proutkaři jsou často fantastové, takže potřebujeme, aby se na vhodném místě shodli nejméně dva či tři. Je-li kámen vztyčen jen lidskou silou bez pomoci strojů, tak mu je samotnou prací věnováno více úcty a kámen má větší sílu.

10. Pravidlo vložení: Co do kamene dáte, to v něm zůstane. Není prostor na tápání a omyly.

Přirozený žitý svět

Na samém začátku této knihy je nutné jasně říct, jaká je moje pozice: zda jako vědec píši vědecké pojednání, popularizační práci, nebo nějakou pseudovědeckou slátaninu. Moje základní poloha by se dala označit výrazem Edmunda Husserla „Lebenswelt“, což se v češtině překládá jako svět našeho žití. Angličtina hovoří o pojmu „lifeworld“. Jedná se o předvědecký svět, k němuž všichni svým životem náležíme a na který spontánně reagujeme. „Lecyclopaedia“ píše, že věda tento žitý svět předpokládá a nevědomky na něm staví. Zakrývá jej však vlastní umělou konstrukcí. Husserl říká, že zakrytí původu tohoto přirozeného světa a jeho pohřbení je jedním z příznaků krize evropského lidství.

V Krizi evropské vědy (1936) navrhuje, že všichni dohromady žijeme v nám daném světě a sdílíme nějakou společnou zkušenost. Svět představuje grandiózní divadlo uspořádaných věcí z různých dob. Je to spíš proud významů než sbírka faktů. Husserlova doba vnímala, že přirozený svět je překryt, zastavěn a spoután vědou, ale dnes víc vnímám, že běžný žitý svět je převrstven a utopen pod ekonomickými teoriemi a politickými hesly. Je důležité, aby věda zůstala v úzkém, vysvětlujícím svazku s Lebensweltem, jinak bude dalšími krizemi smetena i s politickými grémii a ekonomickými radami.

V mém textu je většinou snadné rozlišit, kdy hovořím ze světa vědy a kdy z žitého světa sdílených zkušeností. Údaj, že nejstarší megalitická stavba pravěké Británie je kruh Brodgar na Orknejských ostrovech o stáří 5 200 let, náleží vědě. Věci tak běžné a poutavé jako sny a zážitek zářících hvězd patří Lebensweltu. Problém tkví ale jinde. Sociologové, kteří rozpracovávali pojem žitého světa, upozorňují, že rovněž existuje „svět domova“ a „cizí svět“ a oba jsou do určité míry nepřátelské. Psychotronici tedy považují za nepřátele vědce a vědci naopak ufology. Je to něco jako křesťanství a islám. Nechme to být a klidně se pohybujme na hraně, ale rozlišujme, do kterého světa se díváme.

Typické umístění megalitické památky severní Evropy je takové, aby měla výhled do krajiny a byla orientovaná k vodním plochám a zdrojům. Bergen, Rujana.

Megalitický svět

Omlouvám se za tuto věcnou kapitolu, která vám pomůže orientovat se v dalším textu. Mezolit je střední doba kamenná. Je to období lovců a sběračů, které začíná ústupem severského ledovce asi před 12 tisíci lety. V té době přichází les, zmizí velká lovná zvěř jako mamuti, koně a sobi. Nástroje se zmenšují a specializují a ve větším měřítku se objevuje lov ryb a ptáků. Mezolitické skupiny o 20–30 lidech žijí podobně jako lesní Indiáni severní Ameriky. Kočují po trasách daných tahem zvířat a dozráváním plodin a rádi se zdržují u jezer a mokřadů. Mezolitický způsob života ve střední Evropě poměrně rychle ustupuje zemědělskému neolitickému, ale na severu přečkává další tisíciletí a někde, jako mezi Inuity a Čukči, téměř do dnešní doby.

Jeden z kořenů megalitické kultury spočívá na mezolitických základech poměrně usedlých rybářských vesnic ležících podél Atlantského pobřeží. Tito relativně bohatí lidé s dobrou potravinovou základnou se nedali srovnat s věčně hladovými a s potížemi přežívajícími lesními mezolitiky střední Evropy. Svět lesního lovce dobře přiblíží jeden z nejlepších „cestopisů“ všech dob – kniha Johna Tannera V indiánském zajetí.

Dnes předpokládáme, že megalitická kultura se začala líhnout v hlavách atlantských mezolitiků, ke kterým přicházely další dva kulturní proudy. Tím prvním byly potulné středomořské národy žijící hlavně podél pobřeží Středozemního moře a později Atlantského oceánu a tím druhým anatolijští a podunajští neolitičtí zemědělci, kteří do Francie a Anglie přicházeli přes jižní Moravu a střední Čechy. Pokud bychom napsali rovnici:

podunajští zemědělci + středozemní lidé + usedlí rybařící mezolitici Atlantského pobřeží = megalitická kultura,

tak v našich podmínkách sice máme mezolitiky, ale jiného druhu, stejný a dokonce starší podunajský proud, ale chybí nám středozemní lid. Kulturní základ je tedy jiný a megalitické stavitelství se nám ve své ryzí formě velkého měřítka vyhnulo.

Po víceméně sběračském a loveckém mezolitu přichází převážně zemědělský neolit, který u nás obvykle datujeme 5300–4300 př. n. l. V neolitu vznikají dlouhodobě usedlé osady. Zvyšuje se počet dětí. Uplatňují se kulty Slunce, Měsíce a ženských bohyní typu Velké Matky. Dobytek i lidé ke svému životu potřebují sůl, takže začíná dálkový transport soli – nejprve možná od moře, od eneolitu z dolů v alpském Halštatu nedaleko Salzburgu a v době ještě mladší se asi víc uplatňovala saská sůl od severních sousedů. Se solí přicházely nové technologie, myšlenky i bohové. Saská solná ložiska byla v přímém kontaktu s megalitickými oblastmi na severu, ale i halštatská oblast měla další obchodní větve směřující např. do střední Francie.

Po neolitu nastupuje pozdní doba kamenná, tedy eneolit, kterou u nás datujeme v rozmezí 4300–2300 př. n. l. Je to doba, kdy se poměrně často střídají kultury různého původu a naše území zasahují až severoafrické vlivy. Pro eneolit je typická orba, která rozšířila plochu polí a vytvořila potravinové přebytky, které umožnily další náboženský a kulturní vývoj, jehož nejvýraznějšími památkami jsou megalitické stavby atlantského pobřeží.

V Anglii a severozápadní Evropě panují jiné zvyky. Náš neolit a eneolit se dohromady označuje jako neolit a nejčastěji je vymezen lety 4700–2200 př. n. l. Pro megalitické památky severní Evropy platí podobná chronologie. Nejstarší bývají datovány 4500 let a nejmladší 2300 let př. n. l. Většinou se rozlišují dvě hlavní, zhruba tisíc let trvající fáze. V megalitické severní Evropě, tedy hlavně v Německu, Dánsku a ve Skandinávii jsou za nositele megalitické kultury označováni lidé nálevkovitých pohárů neboli kultury mezinárodně označované jako TRB a nejčastěji datované lety 4400–2700 př. n. l. Ti se dělí do několika skupin, přičemž jižní skupina zasahuje nejméně celou severní polovinu Čech, ale na našem území téměř nezanechává megalitické (doslova z velkých kamenů postavené) památky. U nás je kultura nálevkovitých pohárů datována v poměrně úzkém rozhraní tří století 3650–3350 př. n. l., ale v Německu až dvou tisíciletí.

Bretaňský svatý Kornelius patří mezi světce spjaté s kameny a možná i s býčím kultem. Utíkal před římskými vojáky, skryl se v uchu býka a své pronásledovatele změnil v kamennou řadu. U nás má podobnou funkci sv. Vojtěch, který podle pověsti navštěvuje kamenné řady u Kounova a v celých západních Čechách za sebou zanechává mnoho kamenů, na kterých se modlil. Průčelí kostela v Carnacu.

Po konci eneolitu zhruba ve 23. století př. n. l., nastává doba bronzová a kolem roku 1000 př. n. l. starší doba železná neboli halštat a teprve v prvních stoletích před naším letopočtem přicházejí a zejména v oblasti mezi Labem a Rýnem se usazují Keltové. Většina hradišť na našem území a všechna hradiště v širším okolí kounovských řad má původ či alespoň významné zastoupení skupin starší doby železné, což byli stavitelé alespoň některých kamenných památek střední Evropy. Halštat tíhl k monumentálním mohylám, jako je např. skoro 20 metrů vysoký Türkenhügel u Hainburgu nedaleko Bratislavy. Stojíte pod halštatskou mohylou a máte pocit, že jste pod pyramidou. Lidé starší doby železné však pracovali více s kovy, zemí a dřevem, než s kamenem. Jejich stély a kamenné kruhy jsou menší a méně početné.

Slovanská stéla v Rugardu na Rujaně (asi 10. století našeho letopočtu či dřív). Lomený gotický oblouk vznikl v islámském prostředí. V káhirské mešitě Ibn Tulún je použit již v 9. století. Když si ale prohlížíme severoa západoevropské menhiry, často narazíme na „gotický“ tvar kamene a jeho štíhlou vertikalitu, která přeci jenom mohla ovlivnit i stavitele středověkých katedrál. Střední Francie, kde vznikl katedrální sloh, je i domovem megalitů.

Pro zrod moderní Evropy mělo značný význam období velkého stěhování národů na neklidném přelomu bronzové a železné doby zhruba po roce 1200 př. n. l. Když Homér psal Iliadu, často zmiňoval bronzové zbraně, ale v Odyssei již popisuje železné nástroje. Poměry této doby jsou popsány v biblické Knize soudců, kdy jednotlivým „královstvím“ vládli soudcové, kteří podobně jako Krok starých českých pověstí stanovovali a udržovali zákony. Původ Slovanů, Germánů i Keltů se často klade do mohylových kultur závěru bronzové doby. Z tohoto období u nás známe několik slunečních svatyní – kamenný kruh u Cehnic na Strakonicku, hliněný kruh z Prahy-Čakovic a nedaleko od kounovských řad ležící podkovovitou svatyni u Mutějovic v poloze Na struhách. V tomto období zhruba mezi lety 1200 a 500 př. n. l., ze kterého pochází nejméně pět místních hradišť a jedna sluneční svatyně, bylo podle mého názoru nejpravděpodobnější budování kamenných řad a dalších uskupení v širším okolí Kounova. Objevitel kounovských řad A. Patejdl si už v roce 1933 myslel, že hradiště na Rovině a kamenné řady spolu souvisí. Prokopal val hradiště a nalezl nejenom halštatské, ale i laténské, tedy keltské střepy. Další etnikum, o kterém víme, že stavělo a uctívalo kameny, ale opět obvykle menší velikosti zhruba do dvou metrů, byli až někdy do 7.–8. století n. l. zejména východní Slované.

Omfalos neboli střed či pupek země v řeckých Delfách. V omfalu žije had Python, podle něhož Pýthie odhaluje i zahaluje budoucnost.

Menhir znamená doslova dlouhý kámen, většinou postavený v době megalitických kultur. V této knize označuji pod pojmem menhir jakýkoliv kámen, který byl v minulosti pravděpodobně vztyčen. Nepoužívám tedy žádné uvozovky, ani nepíši pravděpodobný či domnělý menhir a spokojuji se se základní nejistotou, která se týká většiny kamenných památek. Kamenná řada je linie záměrně postavená z kamenů. Kamenné uskupení je skupina kamenů, která je buď nepravidelná a může vypadat jako zahnutá řada, nebo torzo kruhu nebo je složena z uspořádaných a neuspořádaných kamenů.

Většina megalitických památek severní Evropy je zastoupena dlouhými, chodbovitými hroby postavenými z mohutných kamenů překrytých hlínou. Právě z těchto hrobů a jejich okolí máme maximum archeologických nálezů, a proto se na ně mnohokrát odvolávám. Megalitický kamenný kruh se nejčastěji nazývá kromlech. Dolmen znamená kamenný stůl. Jedná se většinou o hrobku původně zakrytou hlínou a někdy i kamenným záhozem. Některé dolmeny však asi byly stavěny jako odkryté oltáře, tedy jako stavba, kde na několika menších kamenech spočívá větší plochá kamenná deska.

Pokud si se zařazením nějakého kamene nevíme rady, tak jej můžeme jednoduše nazvat památným kamenem. Toto označení jsem navrhl před skoro dvaceti lety pro nápadné kameny, ke kterým je vázána nějaká skutečná či bájná historie, třeba jenom pověst. Památné kameny představují obdobu památných stromů a spoluvytvářejí paměťovou kostru krajiny. Dnes je toto označení již běžně používáno.

Šly ony nohy v pravěku

po lukách a horách Anglie?

Putoval svatý beránek

i po anglické pastvině?

William Blake, Jeruzalém, přeložil J. Valja

Megalitické hrobky jsou někdy postaveny tak, aby slunce o slunovratu ozářilo kámen nebo výčnělek v zadní části chodbovitého hrobu.

Základní nejistota

Kolem českých menhirů je i po sto letech nepravidelných a spíš náhodných výzkumů nejisté skoro všechno. Především nevíme, jak jsou staré. Archeologické nálezy schází, nebo k nim došlo dávno, nebyly dokumentovány nebo jsou ztraceny. Novější archeologická pozorování skoro vždy učinili všímaví amatéři. Pokud vůbec byl v okolí vztyčených kamenů nalezen nějaký keramický materiál, bývá ubohý a buď neurčitelný, nebo se dá datovat jenom rámcově např. jako „mladší pravěk“. Čekali bychom, že pod menhiry najdeme nějakou noblesní, kultovní keramiku, ale ono nic. Jako by pomíjivé obětiny chleba či kaše přinášeli vesničané a ne velmoži.

V současné době je za „skutečné“ menhiry považováno nějakých třicet kamenů uváděných v soupisu R. Šariše a P. Štěpánka (oba jsou stejně jako já geologové a ne archeologové), anebo možná jen několik výrazných kamenů popsaných Karlem Sklenářem. Osobně si myslím, že v Šarišově a Štěpánkově seznamu, který vychází hlavně z pečlivého výzkumu M. Špůrka, nejsou všechny kameny pravěkého původu, ale mohou zde být uvedeny i staré, středověké či novější hraniční kameny nebo milníky. A naopak nové amatérské výzkumy na Petrovicku, ale zejména v pozoruhodném kraji Strakonicka na pomezí zemědělské nížiny a hornatého šumavského hvozdu ukazují, že menhirových center u nás mohlo být víc. Do Strakonicka kladu velké naděje, a to jednak kvůli síti velkých hradišť, jednak kvůli tomu, že v této vzdálené, pozdě kolonizované a opuštěné krajině se mohly zachovat kameny, které by v hustě osídlených středních Čechách byly dávno zničeny. Navíc z čistě pocitového hlediska právě tato pošumavská krajina působí nějakým starým, „keltským“ dojmem. Cítím z ní velké tajemství.

Kámen u cesty zhruba z doby pádu Kartága (Dougga, Tunis). V tomto městě se jedná o poměrně běžný stavební prvek, ale přesto cítíme vážnost situace. Nepravidelný „sošný“ tvar má přírodní původ – jedná se o vápencové škrapy, tedy struktury rozpouštění. Přitesána je pouze jeho spodní část, aby lícovala se zídkou, zbytek je ponechán v přirozeném stavu.

Když zvážím počet kamenů, které bez ohledu na archeologický důkaz vypadají jako menhiry, dojdu k počtu možná až šedesát, ale protože jich mnoho neznám, tak jich může být přes stovku a další budou objeveny. Odhadl bych proto, že na našem území může být 100–200 pravěkých vztyčených kamenů. Archeologické doklady se však najdou jen pod několika z nich a o zbytku se další roky budeme dohadovat. Jenže to je typická situace i pro západoevropské menhiry! O mnoha z nich věříme, že jsou menhiry jenom proto, že stojí v menhirovém kraji a nedaleko se nalézá dlouhý hrob s datovatelnou keramikou. Zde musíme přijmout, že nejistota původu, účelu a stáří je charakteristickým obecným rysem menhirů a kamenných řad a trvá celá desetiletí, ne-li více než sto let, než se trochu rozptýlí.

Z podobných, hrubých stojících kamenů později vznikají hermy, pravoúhlé sloupky s hlavou a přirozením boha Herma. Mnoho z nich bylo umístěno podél zahrad a polí pro hojnost úrody a vyznačení hranic. Strážcem zahrad u Římanů býval plodný Priapos zpodobňovaný někdy kůlem, jindy hrubým kamenem.

Rovněž nebyl předložen žádný skutečně průkazný důkaz stáří kounovských řad, a to ani nemluvím o kamenném uskupení pod Špičákem. Jak se vůbec opovažuji o takto neurčitém a vědecky obtížně uchopitelném tématu hovořit? Především ze vztyčených kamenů cítíme něco vzácného a neopakovatelného, oč bychom neměli přijít. Promlouvá tady nějaká stará krása, která je jiného druhu než třeba u nádob a kamenných nástrojů, protože je spjatá s krajinou, s mízou nedaleko rostoucího stromu či pramenem vod.

Ve starých předmětech je něco statického, ale v menhirech něco dynamického a současného. Možná to je tím, že je ovívá stále nový vítr a že jednou za čas zapadají sněhem, anebo tím, jak se lesknou pod ledovým povlakem či jak vycházející měsíc a zapadající slunce vykreslují struktury na jejich povrchu. Staré předměty jsou naším zájmem oživovány, ale menhiry žijí, protože se kolem nich nezastavují roční období, ani fáze měsíce a slunovraty je posilují či oslabují.

O těchto věcech je třeba psát, jinak nabudeme dojmu, že skutečné menhiry u nás neexistují, takže kameny a jejich okolí není třeba chránit. Právě naopak přesyceni postmodernou plnou náhražek skutečných věcí budeme vděčni za každý kousek pravěku, strom, pramen a vítr. (Jednou bych měl napsat knihu o větru, protože jsme ho přestali vnímat.) Archeologové o našich menhirech píší neradi, protože upadají v podezření, že nejsou dostatečně vědečtí. Ubližuje to jejich pověsti i kariéře.

Ale kameny se samy přihlašují a mluví ústy laiků, podivínů a pomatenců. To prohlubuje vzájemnou nedůvěru mezi akademiky a amatéry. V Británii, kde je tolik lidí okouzleno kameny, Kelty, králem Artušem a pohanským pravěkem, to trvalo celá desetiletí, než se narovnaly vztahy mezi vědci a amatérskými „podivíny“, ale u nás podobný dialog snad ani nezačal. Před časem mi říkal kamarád Vladimír Daněček, člověk s rozsáhlými archeologickými znalostmi: „Václave, měl bys napsat něco o menhirech. Myslím, že se na to čeká. Situace dozrává. Stále víc archeologů věří, že vztyčené kameny u nás existují, ale s nějakým vyjádřením váhají, aby nebyli označeni za romantiky.“

K vám teda vedla stopa děda Vševěda

k vám kameny a zpečetěná zemi

nad jejichž nepovím otázky oněmí

vezdejšku k tobě který na proč odpovídá jsem

jaký mír jaký mír v zamčeném tichu tvém

Richard Weiner, Snebevzetí slova Mezopotamie

Jak dlouho trval kult kamenů?

Čeněk Zíbrt v „Seznamu pověr a zvyklostí pohanských“ vypočítává kázání a zákazy, ve kterých církev horlí proti uctívání výšin a kamenů. První zmínky jsou zaznamenány již v bibli, ale od 6. až do 12. století se setkáváme s opakovanými výzvami, aby pohanské kameny byly rozmetány a jejich ctitelům byl zakázán vstup do kostela a tedy odepřeny svátosti. Uctívání kamenů ve středověku podle starých pramenů znamenalo, že pod kameny byla rozsvěcována světla a lidé k nim přinášeli chléb a další obětiny. Poslední církevní zákaz uctívání kamenů pochází z Irska až z poloviny 17. století. V severní Itálii je kult eneolitických zdobených menhirů doložen z několika pravěkých období, pak z doby římské, raného středověku a končí až v 11. století, kdy se zde začaly budovat románské kostelíky.

R. Zemek u několika kamenů našel střepy z 10.–12. století, které – myslím – uctívání kamenů potvrzují. Jenže tam příběh nekončí. Další skupina keramických zlomků pochází z vrcholného středověku. Zde se nejspíš jedná o nějaké lidové či magické praktiky v době evropské náboženské krize. Když mohl lid husitský chodit místo do kostela na „hory“, tak jedinci mohli chválit boha u stromů či kamenů.

Další skupina střepů nalézaných v okolí kamenů jsou novověké zlomky někdy se žlutou či zelenou glazurou. Zde se již asi nejedná o kult kamenů, ale o doklady práce v lese. Keramiku z 16.–18. století jsem v lesích středních a severních Čech nebo až na Sedle u Kašperských Hor nalezl víckrát, ale nejspíš se jedná o důsledek intenzivního využívání lesa, pálení dřevěného uhlí, získávání kolomazi či potaše na výrobu skla. Kolem kamenů se však objevuje i sklo, porcelán a keramika z 19. století, což někdy působí dojmem romantického pikniku v přírodě u magického kamene. Scény z tohoto života si umíme výstižně představit, protože je popsali velcí němečtí romantici, jako byl Josef Eichendorff či E. T. A. Hoffmann a nakreslil C. D. Friedrich.

V kartaginské oblasti je běžné, a to zejména u chrámů a významných budov, použití zdiva sestávajícího z kombinace větších vertikálních a menších horizontálních kamenů. Vzniká tím efekt sloupořadí nebo posvátné aleje soch. Dougga, Tunis.

Za počátek novodobého vztyčování menhirů u nás považuji rok 1884, kdy byl na Kraví hoře u Písku nedaleko hájenky „U živce“ lesníky vztyčen žulový balvan a později k němu byly přidávány další kameny na paměť každoročních srazů. Od přelomu 19. a 20. století se přírodní kameny v podobě památníků na ledovou dobu (Opava a okolí) či podstavců pod pomníky (Praha-Zbraslav) objevují poměrně často. Ke kamenům, jako je nádherný, přirozený balvan Klepec nedaleko Tismic u Českého Brodu, se od poloviny 19. století opět v rámci národních setkání začíná putovat, jako by se megalitická tradice opět po tisíciletích odněkud vynořila. U vztyčování kamenů se stále častěji objevují politici. Např. bývalý pražský primátor Pavel Bém se účastnil uložení kamene za vyšehradskou rotundou sv. Martina v roce 2003.

Megalitické pohřebiště z doby bronzové nad městem Dougga. Část hrobů má tvar obvyklé skříňky či dolmenu, ale mladší hroby bývají zapuštěny do středu kruhových kamenných plošin. Všimněte si typického umístění v krajině na místě s výhledem, ale v nepříliš dominantní pozici. Mrtvým patří úcta, ale ne příliš velká moc.

Nová éra stavění menhirů začala počátkem 90. let a od té doby bylo vztyčeno nejméně 200 či spíš 500 kamenů. Je to nehomogenní skupina kamenů stavěných na odiv i jako soukromý obřad. Většina z nich je zbytečných a nerespektuje megalitické feng-šuej, jiné jsou i přes své mládí krásné a obohacují nás. Rovněž banky, hotely, bohaté instituce i soukromníci, kteří chtějí působit solidně a ekologicky a navíc ušetřit náklady na údržbu zeleně, si oblíbili na svých zahradách či ve foyeru kamenná uskupení. Tiší poutníci po megalitech se na tyto výtvory dívají v lepším případě jako na velké nedorozumění, v horším jako na zneužití tradice. Je to něco jako vystavit si ve vchodu vycpaného rysa.

Kult kamenů začal v tureckém mezolitu na samém konci ledové doby a od té doby nikdy neskončil, jen někdy podřimuje.

Dejme tomu, že nepoctivý můj soused mně náhle ukradne otcovskou půdu buď v horách neb ve volném kraji, vykope posvátný kámen, jenž stojí uprostřed mezí, který já každého roku jsem uctíval koláčem s kaší.

Iuvenalis, Satiry, přeložil Z. K. Vysoký

*

23. února: Svátek Terminův

Jakmile uplyne noc, buď slaven obvyklou poctou

bůh, jenž polnostem našim určuje dělící mez.

Termine, na polích tkvící jak vražený kůl nebo kámen,

od předků dávných i tobě božská je vzdávána čest.

Rolníci dva tě věnčí, a každý z opačné strany,

nesou ti věnce dva, jakož i koláče dva.

Ovidius, Kalendář, přeložili I. Bureš a R. Mertlík

Poznámka: všimněte si v těchto textech, že i hraniční kameny jsou posvátné. Římský bůh Terminus se svým důrazem na jasně stanovitelné hranice pomohl vytvořit naši evropskou civilizaci včetně termínovaných vkladů a příkazů, že domy se nemají dotýkat, aby měly jednoznačně stanovitelné rozhraní. Terminus může i za letištní terminály.

Megalitománie a duchovní materialismus

Je obdobou keltománie a je blízkou příbuznou pyramidologie. John Michell tak nazval již v roce 1982 ve stejnojmenné knize snahy interpretovat megalitické památky jako dílo nezodpovědných mimozemšťanů a jim podobným tvorů a energií. Naše „megality“ jsou však asi tak velké, jako naše megalitománie. Skoro není o čem mluvit. Stojící kameny jsou všude v Evropě často navštěvovány skupinkami poutníků, psychotroniků a novodobých šamanů. Málo platné, z vlastní zkušenosti i pozorování jiných návštěvníků mohu říct, že kameny skutečně působí na hlubší emoce. Dopřejme každému svobodu jeho vlastní interpretace. Nepříjemné však mohou být hlučné slavnosti pod menhiry. Typicky to bývá bubnování, jehož rytmus neodpovídá „hudbě kamenů“.

Pro megalitické psychotroniky bývá charakteristický duchovní materialismus nejhrubšího ražení. Většinou se jim nejedná ani o krásu daného místa, ani o procítění nějakých archaických emocí, ale o „nabíjení se“ a toky energií. Jsou to takoví duchovní elektrikáři, kteří se snaží něco si z místa odnést.

Svěcení pozemků

Zachovej mlčení zbožné, kdos přítomen: setbu a pole

světíme, plníce zbožně po předcích zděděný řád.

Zavítej, Bakchu, sem, ať s růžků visí ti hrozny,

ty pak, Cerero plavá, ověnči klasy svou skráň.

Klid v ten posvátný den ať prožívá země i rolník,

těžká nechť ustane práce, nechať je zavěšen pluh!

Sejměte řemení býkům; teď s hlavami ověnčenými

mají u plných žlabů právě tak v poklidu stát.

Všechno ať slouží bohu; ať služka se neopováží

rukou, jež dovede příst, vlny se dotknouti dnes.

Odejít káži i vám a od oltářů se vzdálit,

kteří včerejší noci lásky jste prožili slast.

Čistota líbí se bohům: nuž přijďte v čistotném rouše,

ze zdroje čistou rukou naberte k oběti proud.

K oltáři zářícímu, hle, obětní beránek kráčí,

za ním bělostný průvod, oliva zdobí všem skráň.

Římská lyrika, přeložil F. Stiebitz

V samoobsluze by nekradli, ale u menhiru klidně a radostně, a ještě to vypadá duchovně. A přesto existují způsoby, jak i na jemné úrovni s kameny zacházet. Je to jako setkání dvou dávných přátel.

Rytina oradla a býků. Grand Menhir v Carnacu.

Tato doba je však schopná zpeněžit všechno, i současný kult kamenů.

Jak dlouho ještě budeme snášet ničení a kradení památných kamenů všeho druhu – menhirů, smírčích křížů či dokonce barokních soch? Jaké kletby máme přivolat na hlavy zlodějů, kde hledat zastání?

A přesto je duše svým pronikavým způsobem schopna hlubokého poznání. A krev je svým zvláštním způsobem vševědoucí. Ne však nestydatě a materialisticky jako spiritismus, magie a celý ten okázalý supranaturalismus.

D. H. Lawrence, Studie z klasické americké literatury, přeložila S. Ficová

Pověsti

Bretaňské i irské pověsti, které se týkají megalitů, jsou v zásadě podobné českým – skoro vždy se jedná o zkamenělé bytosti, někdy svatební průvody – u nás na Svatošských skalách u Lokte – jindy stáda i s pastýřem či procesí mnichů. „Zkamenělý mnich“, jeden z našich nejkrásnějších menhirů stojí u Drahomyšle. Volně rozptýleným žulovým balvanům přirozeného rozpadu skal se v jižních a jihozápadních Čechách, např. v okolí Žinkov, tradičně říká „kamenná stáda“, protože doopravdy připomínají hřbety oveček. V severozápadní Evropě jsou megality často orientovány v místech, kde je výhled na moře, řeku či jezero, takže na rozdíl od našich kamenů jsou často spojovány s vodním živlem. Někdy chodí jednou za rok pít vodu, jindy chrání pobřeží jako v Morbihanu před mořskou erozí, či fungují jako zátka podzemních pramenů, které by mohly zaplavit zemi. Kamenná uskupení mají rovněž své zvláštní tvory – skřítky zvané korrigans, kteří se projevují klepáním kamenných kladívek. V anglické tradici mohou být přízraky z dlouhých hrobů hrůzné (viz Tolkienův Pán prstenů) a setkání s nimi může stát člověka život.

Kamenné rytiny na bretaňských megalitických hrobech někdy znázorňují býky a rovněž lidová tradice o bretaňském svatém Corneliovi, tvůrci menhirů, mluví o oslech či býcích. Světec se totiž schoval v uchu býka a pak proměnil v kámen římské vojáky, kteří ho pronásledovali. Tato stopa je velice lákavá, protože i kultury starší železné doby, ze které mohou pocházet kounovské řady, je známá uctíváním býka. Třeba se zde jeho idol podobný vyobrazení z jeskyně Býčí skála v Moravském krasu jednou najde.

Martin Stejskal ve svém „labyrintu míst klatých“ uvádí jen několik místních pověstí. Dvě mají vztah ke kamenům. První se týká Čertova kamene u Mutějovic (na okraji chmelnice hned u silnice do Domoušic). Tento kámen prý upustil čert, když s ním letěl nad vsí, aby jej svrhl na nějaké svaté místo. Ale kohout třikrát zakokrhal a čert svůj kámen nedonesl. Podobná pověst se vypráví o Čertově skále pod hradem Pravdou při modré turistické cestě do Pnětluk. Měl ji zde zanechat čert, který chtěl kámen hodit do místní studny. Na samotném hradě se objevuje bílá paní a valí se zde ohnivé sudy. Nedaleko Domoušic má ležet „Umrlčí les“, kde údajně bývaly pochovávány oběti moru. Obě pověsti o kamenech mají stejný základ jako pověst o Čertově sloupu na Vyšehradě.

Kamenný kruh u Padang Panjangu na Západní Sumatře. Zde je umístění jiné. Jedná se o pohřebiště a zároveň poradní pole v okolí paláce. Pohřební kameny mohou mít funkci sedátek, nad nimi se jako autorita musí tyčit starý strom, který svoji sílu načerpal ze všech pohřbených předků. Důležitá jednání se odehrávají pod dohledem zemřelých.

Co v lidové tradici znamená slovo „čert“ v tolika pojmenováních různých neobvyklých útvarů, jako je Čertova strouha či početné čertovy kameny? Všechny tyto útvary vypadají nezvykle. Pro archaickou mysl vše, co má neobvyklý tvar, má i neobvyklou duši, a protože, jak je známo, andělé kameny nenosí, ani nevyorávají brázdy a nevyhlubují díry do země, tak to musela udělat nějaká jiná nadpřirozená bytost. V křesťanském prostředí to nemůže být nikdo jiný než nějaký přírodní démon, pohané by řekli bůh, křesťané čert. Z praktického hlediska to znamená, že snad jakýkoliv nápadný útvar v sobě může nést kus dávného posvátna, a představuje tak možný objekt budoucího archeologického výzkumu. Z nových pověstí jsem slyšel vyprávět o drakovi jménem Černý Nigrín ve sklepení plném pokladů pod hradem Pravdou a o malém snědém muži s maskou losa u hradiště na Rovině.

Z mytického hlediska je pravděpodobně nejzávažnější pověst o příchodu sv. Vojtěcha na Rovinu, kde má vyprosit déšť. Později mu je zasvěcena kaple sv. Vojtěcha nedaleko kounovských řad, jejíž apsida má možná románský základ. Sv. Vojtěch je v západočeské tradici často spojován s kameny a vodou. Má tedy podobné postavení jako bretaňský sv. Cornelius a jiní kamenní svatí keltského světa.

Pověsti o evropských megalitech byly shromážděny možná ve dvaceti knihách, které uvádí americký kulturní antropolog Gary Varner. Nebudu je zde opakovat, protože příliš mnoho slov nakonec vytvoří překážku mezi kamenem a člověkem. Nejedná se mi na tomto místě o vědu o kamenech, ale o vztah. Varner si klade otázku, proč by nás vlastně menhiry měly dnes zajímat? Odpovídá asi v tom smyslu, že kameny vytvářejí emoční realitu, kterou jsme vždy potřebovali, že žijeme sice v hodně materialistické společnosti, ale také chceme vědět, že ve světě kolem nás je něco víc než pouhá hmota.

Byla to skalní rozvalina, zcela nepatrně vyvýšená ve směru k Řevnicím, nalézající se po pravé straně asi tak tisíc kroků od staré cesty. Jen jsem pohleděl na balvany mechem porostlé a už jsem rozeznával pastýře, berany, ovce i jehňátka. Nebylo ve mně nejmenší pochybnosti, že by to snad byla jen pouhá náhodná skalní rozvalina, a nikoli skutečné zkamenělé stádo s pastýřem. Kdepak, žádné pochyby mi do vzrušené mysli nevnikly. Usedl jsem do borůvčí a zbožně jsem se díval na div, který před mýma očima rychle oživoval v čarovnou vidinu.

F. X. Svoboda, Světla života

Megalitická etnoarcheologie neboli smrt plná života a život plný smrti

Do světa stavitelů kamenných řad nikdy nepronikneme, nebudeme znát jejich písně, gesta a city. Přesto je pro nás důležité poznat jejich představy o životě a smrti. A tato důležitost je pro mě záhadou – proč vlastně investujeme tolik peněz a energie, abychom poznali, jak se lidé před několika tisíci lety dívali na svět? Proč jsme založili tolik archeologických ústavů, přečetli tolik knih a viděli tolik dokumentů o pravěku? Důvod je nejspíš ten, že pravěk žije v nás, že bez něj nepoznáme sami sebe, své pohnutky a strachy. Archeologie má něco společného s astronomií i psychologií – je to i věda o nás samých.

V reálném vědeckém světě si při řešení takto neuchopitelných problémů pomáháme tak, že kombinujeme těch několik archeologických nálezů se zvyky a představami jiných kultur. Například smrt je pro nás metafora, nicota či spánek, ale pro neolitika to asi byl návrat domů do podzemního domu mocných předků a ten, kdo kontroloval bránu do tohoto domu, soustřeďoval moc v tomto světě a tomto životě. Privilegovaný přístup ke smrti tedy mohl být nástrojem politické moci. Mimoděk jsem si vzpomněl na odkaz velikého Lenina, který včetně mohutné kamenné hrobky – mauzolea – zakládal legitimitu svých následovníků. Svým způsobem se jedná o moderní analogii megalitické stavby, i když inspirace spíš přišla ze světa skytských kurganů, tedy velkých stepních mohyl.

Archeologové věnovali mnoho pozornosti vztahu mezi domy a pohřebišti, aby ukázali, že obojí bývalo úzce propojené. Ale výkopy přinesly i jiný nečekaný rys – mnoho megalitických hrobů je postaveno v místech, kde existovalo starší osídlení. Mohou to třeba být mezolitické pazourky, které jsou o čtyři tisíciletí starší než hroby (Haddenham v Británii a další místa). Nevypadá to na náhodu, ale na cílené vyhledávání pravěkých lokalit uprostřed pravěku. Možná i my z podobných popudů navštěvujeme pravěká místa. Něco v nás volá po kontinuitě života a kultury. Žijeme tím, že se provazujeme s předešlými generacemi.

I v Čechách se hřbitovu říkalo svaté pole, protože mrtví zde leželi, aby o posledním soudu byli opět vzkříšeni. Člověk umřel, ale semeno jeho budoucí bytosti zůstalo ležet v tmavé půdě a čekalo jako zrní na další život. Pod západoevropskými megalitickými hroby byly na více místech nalezeny brázdy zorané půdy. Možná, že některé hroby byly postaveny na poli, ale v jiných případech archeologický průzkum prokázal orbu v již postavené hrobce (lokalita Ludehoj). Vztahy sídel a pohřebišť i péče věnovaná konstrukci hrobek ukazuje na nedělitelnost smrti a života.

Ó černá noci, živitelko zlatých hvězd.

Euripides, Elektra, přeložil F. Stiebitz

*

Ty velebná zemi, matko perutných snů s křídly černavými.

Euripides, Hekaba, přeložil F. Stiebitz

*

Budeme bojovat, či na životě lpět,

když všichni uvidí, že padlý není ctěn?

Dokud jsem naživu, mě na každičký den

i málo postačí a spokojený jsem.

Svůj hrob však chtěl bych mít slavný a plný poct.

To trvalá je věc a na té záleží.

Euripides, Hekaba, přeložil F. Stiebitz (Zpěv Odysseův)

Poznámka: Odysseus nelpí na životě, lpí na hrobce.

Pohřební maska ze sibiřského megalitického hrobu (100–400 n. l.).

Kult sekery

S cyklem zániku a regenerace souvisí i kult sekery, která je často v hrobkách vyobrazována na nějakém ústředním místě. Sekera je nástroj, který bere život stromu, aby na jeho místě mohlo vyrůst pole. Sekera tak skrze smrt přináší nový život a zakládá kulturu, což je cokoliv, co je dalším vývojem propracovaně kultivováno. Může to být kůň, proso nebo opera.

Některé bretaňské menhiry jako např. Brisé mají tvar kamenné sekery. Mnohé hrobky severní Evropy mají půdorys sekery. Kamenné pravěké sekery označované jako hromové klíny byly vždy až do počátku 20. století sbírány a někdy dokonce prodávány na balkánských trzích. Sloužily jako ochrana před bleskem nebo k čarování. Podrobněji se tímto tématem zabývá Karel Sklenář v knize Hromové klíny a hrnce trpaslíků.

Rudolf Zemek nalezl zbytek amfibolitového sekeromlatu pod jedním z vykopaných menhirů, který označuje jako „Středočesko 3“. Na hradišti na Rovině byly rovněž nalezeny eneolitické sekerky a není to jediný nález svého druhu. Například na obrovském nádherném hradišti na Plešivci nad údolím Litavky bylo nalezeno hned několik sekeromlatů. Ale známe je třeba i ze dna Vltavy v Praze a ze severoevropských rašelinišť. Kde se tam vzaly?

Především si představte, že jste eneolitik a jdete do lesa s kamennou sekyrkou. Je to nejdůležitější, co vlastníte, a tak není pravděpodobné, že sekeru někde v lese nadobro zapomenete. Mnoho z těchto nálezů dělá dojem rituální oběti – třeba poděkování za úspěšný přechod řeky. V Dánsku je většina votivních nálezů kamenných sekyrek v bažinách vzdálena nanejvýš jeden kilometr od velkých kamenných hrobů.

Zdobený menhir z alpského Lagunda (Algund) v jižním Tyrolsku datovaného do let 3500–1750 př. n. l. Menhir má mužskou hlavu, je zdoben dvakrát sedmi sekerami, nahoře sedmi a dole dvěma dýkami. Jedna z možných interpretací kamene je ta, že jeho hlavní osa směřuje k severu a ukazuje pozici souhvězdí Velkého a Malého Vozu a Persea během letního slunovratu kolem roku 1750 př. n. l. Vůz ve spodní části kamene může představovat Plejády. Je to sice spekulace, ale na druhou stranu hvězdy megalitického umění bývají vyobrazovány jako dýky (hvězdu představuje střed kruhu na zakončení dýky). To odpovídá básnickému či paleoastrologickému pocitu, že hvězdy „bodají jako dýky“, že něco vysílají k lidem na zemi. (Překresleno dle Lexiline Journal on the History of Civilisation, May 2006.)

V našem prostředí je důležité, že k oběti kamenné sekery nemuselo dojít v eneolitu, ale kdykoliv později, protože zázračnost sekyr byla uznávána celá další tisíciletí. Mnoho pravěkých kultur recyklovalo starší archeologické nálezy. Podle dvoubřité, motýlu podobné sekery (jeden břit pro smrt a jeden pro život) zvané labros byl nazván i Minotaurův labyrint na krétském Knossu. Podle nových poznatků se však jednalo o složitý soubor svatyní, zatímco skutečný labyrint snad mohl ležet v nedalekých podzemních lomech.

Nicméně z našeho hlediska jsou důležité dvě stopy – Zemkův nález i kamenné sekerky porůznu nalézané na středočeských hradištích včetně Výrova a Roviny. Obojí ukazuje na nějakou, třeba hodně jednoduchou formu kultu sekyry, která skrze smrt nabízí nový život. Upřímně řečeno být citlivý psychotronik a mít nějakou základní znalost archeologie, tak se na místa dřívějších kultů bojím vstoupit.

Slyšíš mě, Země, slyšíte podzemní síly?

Aischylos, Oresteia, přeložil V. Šrámek

*

Já vešla do síně, v níž visí ze stropu

stuh lněných bezpočet; tu náhle zřím,

kde balvan černá se, střed země značící.

Aischylos, Oresteia, přeložil V. Šrámek

Poznámka: střed země je omfalos, tedy pupek světa. Svět je místo, na které svítí slunce a kde žijí spříznění lidé. Lidé žijí na mnoha místech, proto existuje i mnoho středů. U nás měl tuto pověst, nejasnou již ve středověku, kámen ve zdi kolem románských kostelů ve Staré Boleslavi, který byl v baroku údajně přetesán do podoby lva. Je tam dodnes.

Zářivý býk otevírá zlatými rohy jaro

Fantazie je hra, pomocí které vyvoláváme a proměňujeme pravdivé sny i šálivé vidiny, a těch druhých bývá víc. Nevadí to, protože si hrajeme. Imaginace je způsob, jak vyhmatat neviditelný svět. Není to hra, ale disciplína. Existuje způsob čtení knih, kterému se říká účastné čtení. Není to způsob získávání informací, ale ponor do autorova světa. Někdo tomu říká „číst mezi řádky“. Vnoříme se do textu, jako bychom jej žili. Vyšším stupněm účastného čtení je imaginativní čtení. V něm se autorův svět propojuje s dalšími světy a vytváří zářivý vesmír asociací. Kamarád mi líčil, jak s plným zaujetím četl knihu významného tibetského mnicha a když došel k pasáži, že při dosažení pozornosti určitého typu se uvolní energie, zrovna spadl obraz. Nikdy před tím a nikdy potom se to nestalo. Důležité je, že se nerozbil. Uvědomil si, že s plným soustředěním si představoval a „přehrával“ děj, a tím vstoupil do světa té určité knihy. Většina moderních médií útočí právě na schopnost soustředit se na jedno téma. Často si vzpomenu na rozhovor se Zdeňkem Neubauerem, který říkal, že mladá generace se ocitla tak daleko, že si svět bude muset objevit sama.

Píši o tom z jednoduchého důvodu. Když si soustředěně přečtete dílo, které dva tisíce let patřilo mezi základy evropské kultury – Vergiliovy Zpěvy rolnické neboli „Georgica“, tak máte pohromadě většinu motivů archaického včetně megalitického světa. Není pak nutné číst Lawrencovu Apokalypsu a mnoho současných knih. Vergilius prosí „zářivá vesmíru světla“ a pomocná božstva včetně stromových víl, aby byly příznivé rolníkovi. Nabádá ke zkoumání krajiny, jejích větrů a vod, kvality půdy, aby nebyla jílovitá a šla lehce orat. Popřává půdě, aby rok ležela ladem a nabírala síly. Vypočítává hvězdy a souhvězdí, které je nutné pozorovat.

Megalitické umění se v mnoha případech omezuje na jednoduché značky, o kterých víme jen to, že něco důležitého znamenaly. Mane Kerioned, Bretaň.

Pochopíme důvěru v sílu býka, který oře půdu, i v nebeského býka „...jakmile zářivý Býk zlatými rohy otevře zemi“. Vergilius popisuje oběh roku, který je rozdělen v přesné části. Radí „pátrat, kdy vyjdou nebo zapadnou hvězdy, a pozorovat rok, který se dělí na čtyři části“. Z obavy před povodněmi „hleď měsíční běh všech souhvězdí zkoumat a pozoruj, kam chladný Saturn se na své schyluje dráze… Především však vzývej bohy!“ Popisuje uctívání bohů písní a slavnostními průvody, chorovodem zpívajících přátel.

Zkoušel jsem číst Zpěvy rolnické a představovat si je v megalitické Bretani nebo mezi kounovskými řadami a měl jsem pocit, že svět stavitelů kamenů ožil. Ve Vergiliovi jsou obsaženy všechny hlavní prvky kamenných uskupení – bázeň před bohy, prosby k silám země a vod, pozorování hvězd a souhvězdí; předpokládaná souvislost mezi lunárními cykly a chováním vod (na závěr knihy uvidíme, jak toto téma rozvedl Johannes Kepler). Dokonce si umíme představit slavnostní průvody a zpěvy v polích i noční slavnost Venušinu a ohně bohyně Flóry, která přejímá vládu právě o Valpuržině či svatojánské noci.

Geometrická výzdoba vnitřku megalitické hrobky z Mane Kerioned snad mohla představovat mapu polí, anebo návod pro cestu do podsvětí a ochranné symboly dobrého putování. Mohl to být podobně jako u složitých egyptských textů pyramid návod na cestu.

Vergilius dokončil Georgica kolem roku 30 př. n. l. Pracoval na nich sedm let, během nichž studoval starší prameny, mezi kterými je výslovně uveden Řek Hesiodos. Ten žil kolem roku 700 př. n. l., ale zachycoval tradice staré nejméně několik staletí. Hesioda tak můžeme vnímat jako současníka hradišť v okolí Kounova a možná i samotných kamenných řad, ale ani Vergilius není od těchto věcí příliš vzdálen, protože svět rolníků se za tu dobu příliš nezměnil.

Proč dnes nečteme Vergilia? Myslím, že to je tím, že není magický a že je pro nás až příliš jednoduchý. Nenabízí labyrinty, ale zemi, hvězdy a úctu. Není v něm nic abnormálního. Má rád život a bojí se bohů. Je tak přirozený, že je nenápadný. Napadlo mě, že až objevíme kameny, otevře se nám cesta k Vergiliovi, a až dočteme Aeneis, tak nás budou čekat další světy. Ale teď se vraťme ke kamenům.

Kamenné řady megalitických kultur

„Pravé“, úplně vyvinuté megalitické kultury nalézáme hlavně v severozápadní Evropě. Představují směsici místního obyvatelstva a středozemních národů s nově příchozími „dunajskými“ kmeny, které podél Dunaje putovaly z Blízkého východu. Přinášely s sebou znalost monumentálních kruhových svatyní, tzv. rondelů, které však hloubily do měkkých sprašových půd a dotvářely dřevěnými kůly. Na našem území jich známe několik desítek, ale dnes se projevují jen jako tmavé kruhy pravěkých půd, které původně vyplňovaly jasně ohraničené příkopy obklopené barevně odlišnými žlutými a hnědými půdami. I na našem území byly vykopány svatyně podobné anglickému Stonehenge, ale vytvořené z hlíny a dřeva. Naše rondely nejspíš nejsou o nic méně posvátné než mladší Stonehenge, ale nejsou tak dobře vidět.

Zatímco podunajské kmeny prošly naším územím, aniž by cítily potřebu stavět kamenné svatyně, „technokratičtí“ obyvatelé tehdejší Bretaně vnímali posvátno víc konstruktivním způsobem a zemi během dvou tisíciletí pokryli několika tisíci vztyčených kamenů. Např. kamenné řady v Carnacu sestávají ze tří tisíc kamenů, což je mimochodem i počet mnohem mladších a podstatně menších kamenů na Kounově. Takto velké množství kamenných památek spíš vylučuje existenci stejně velkého množství svatyní. Některé kameny možná stojí jen na důkaz jednorázového ceremoniálu nebo jako pomníky či pohřební stély. „Svatost“, dnes bychom asi řekli energie kamenů, musela již tehdy být velice rozmanitá. Kamenů bylo víc, že je barokních soch sv. Jana Nepomuckého na náměstích a mostech. Takto velké množství posvátný náboj spíš ubírá, než by jej vytvářelo.

Bretaňští stavitelé menhirů žili neolitickým způsobem před nějakými šesti tisíci lety. Pěstovali pšenici a proso a chovali ovce a někdy i malý skot. Většinou byli malí a gracilní. Ženy v průměru dorůstaly 150 centimetrů a muži nebyli o moc vyšší. O to obdivuhodnější jsou jejich kamenné výkony. Dokázali pohnout kameny o maximální váze až 300 tun, zatímco v kounovské oblasti největší kameny váží 5–10 tun. Měli své vůdce, architekty a kněze. Věřili v Slunce, Měsíc a nějakou velkou ženskou bytost, kterou dnes nazýváme Velkou Matkou nebo Bílou Bohyní. Do kamenů někdy vyrývali obrázky seker, hadů a spirál. Tento svět snad můžeme v trochu jiné podobě pocítit u rondelů na jižní Moravě, anebo nad pozoruhodnými soškami moravské malované keramiky, ale s naší oblastí nemá skoro nic společného.

Pokud bychom hledali nějaké styčné body, všimli bychom si, že již v této době je dávána přednost kamenům zvláštních tvarů, které se podobají zkamenělým bytostem, tedy kamenům, jež nějakým svým způsobem uvnitř žijí. Na našem území se tomuto pocitu blíží krápník „Mumie“ v Mladečských jeskyních na dosah jeskynnímu pohřebišti z mladého paleolitu. Podobně „živé“ jsou vztyčené kameny u Klobuk a Drahomyšle, ale i mnohé přírodní skály jako např. Svatošské skály v údolí Ohře nedaleko Karlových Varů lidem připomínaly zkamenělý svatební průvod. Svatošské skály se tradičně nazývají skály Hanse Heilinga, v jehož jméně slyšíme ozvuk slova „svatý“. Nechci myslet jako páter Krolmus (sláva mu!), který všude viděl samá pohanská božiště – ale Svatošské skály jsou v rámci celých západních Čech tak tvarově neobvyklé a pověsti, které se o nich a jejich okolí vyprávějí, tak podobné anglickým legendám, že bych se zde nedivil nějakému pravěkému kultu.

Další rys, který by se nám do úvah nad kounovskými řadami mohl hodit, je spojitost kamenných ohrad a řad. Většinou předpokládáme, že řadami chodilo nějaké procesí a že v ohradách se pak cosi dělo. Umím si tento děj představit v barokní formě, která často pracuje s hodně starými symboly. Kamennými řadami bych procházel obřadně oděn a zpíval bych nějaké litanie k Velké Bohyni, ale pak bychom se všichni sešli v „kostele“, tedy v kamenné ohradě, která mimochodem v Bretani mívá velikost a půdorys srovnatelný s gotickým kostelíkem. Tam by se sloužila nějaká neolitická „mše“. Nevíme to, ale podobné věci se děly v různých asijských a amerických kulturách, o kterých již máme zprávy cestovatelů a misionářů.

Megalitická hrobka byla původně zasypána hlínou a někdy obložena menšími kameny. Erozí z ní byl vypreparován dolmen nebo kamenná chodba. Mane Kerioned, Bretaň.

Podobnou funkci ohrady mohlo mít hradiště na Rovině, které jednak leží v blízkosti kamenných řad, jednak je prakticky bez archeologických nálezů, jako kdyby nikdy nebylo trvale osídleno. Kamenné řady a na ně navazující ohrady jsou dnes nejčastěji považovány za chrámy a shromaždiště a tomu odpovídá i astronomická orientace na mnoho různých postavení nebeských těles, ale přeci jen s dominantním uplatněním slunovratových linií. Z archeologického hlediska jsme obvykle konfrontováni s rozsáhlou plochou prakticky bez nálezů, které se naopak vyskytují v nějakém nenápadném koutě chrámového okrsku, asi jako kdyby i dnes věřící nerozhazovali obětiny všude po náměstí, ale kladli je na pár čtverečních metrů pod oltářem. Na Velehradě to při cyrilometodějských svatyních můžeme vidět dodnes.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kameny a hvězdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.