Minecraft v nakladatelství

FANTOM Print

Zrada v Minecraftu

FANTOM Print

2014

Copyright © 2014 René Balický

ISBN 978-80-7398-695-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-696-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji všem z FANTOM Printu. Tihle skvělí lidé mi velmi pomohli a bez jejich pomoci by tato kniha nikdy nevyšla.

1.

ZRADA

Ozval se ohlušující výbuch a tlaková vlna srazila všechny k zemi. Ti, co byli výbuchu nejblíže, letěli vzduchem s ghasty, zombie, pigmejemi a kostlivci. Jestli přežili dopad, děkovali Pramáti Cub a snažili se i přes svá zranění zmizet. Rozvážný ucítil silný náraz do pravé nohy – přestala ho poslouchat, ale on na to nedbal a kulhal co nejdále od místa výbuchu. Potřeboval se rychle někam skrýt. Podle toho, jak byl náraz silný, věděl, že brzy přijde ukrutná bolest. Přemýšlel, že možná krvácí a do konce života už mu moc času nezbývá a on se smířen se svým osudem navrátí k Pramáti Cub.

Kolem něj se mihl Seraf a Runel, chtěli mu pomoct, ale mávnutím ruky je odmítl, věděl, že tady, v Netherském pekle, mu už není pomoci. Jen chtěl ještě naposled zahlédnout svoji milovanou ženu. Pohledem rychle pátral mezi balvany, jestli ji někde nezahlédne. Ach ano, šedá zaprášená postava schovaná do nenápadného výklenku. Pohledem usilovně pátrala v troskách zahalených prachem. Když se jejich pohledy setkaly, rychle k němu vykročila.

„Ne, nechoď!“ zakřičel, ale to už v předklonu, hbitě jako ocelot, přeskakovala kamení a běžela k němu.

„Nenechám tě tady,“ zašeptala, když k němu dorazila. „Nenechám,“ zopakovala, když se podívala na jeho bezvládnou nohu. Krev už začala prosakovat roztrhanou nohavicí. „To nevypadá dobře,“ zakroutila hlavou.

„To je jedno, lásko, pro mne už s tímhle zraněním není cesty zpátky. V pevnosti budou stovky kostlivců a zombie pigmejů. Viděl jsem tam létat i nějaké ghasty.“ Obličej se mu zkřivil bolestí. „Sežeň ostatní, kteří přežili, a okamžitě běžte k zaminovanému vchodu. Já už se tam nějak doplazím,“ sykl, když se mu zranění zase připomnělo tepavou bolestí.

Cubana dvě vteřiny přemýšlela, pak šeptla: „Za chvíli pro tebe příjdu.“ Odběhla hledat ty, kteří ten hrozný výbuch přežili. Rozvážný se pomalu vydal ke vchodu. Sundal si ze zad luk a používal ho jako berli. Za řadou vysokých kamenů se ozvalo šramocení. Připravil se na nejhorší. Čekal, že se na něj vyřítí nějaký kostlivec či zombie. Sáhl po meči, nadechl se a připravil k výpadu. Zpoza kamene pomalu vykoukl hrot šípu a za ním Runel. Když Rozvážného uviděl, přikrčil se, hodil si luk na záda a přiběhl k němu.

„Pomůžu ti, k východu to není daleko,“ zvedl ho a přehodil si jeho ruku kolem krku tak, aby ulehčil jeho zraněné noze.

„Dokážeš jít?“ zeptal se.

„Zatím jo, ale nevím, jak dlouho. Musím se dostat k zaminovanému vchodu, dál nepotřebuji,“ zaúpěl, protože se do něj bolest zakousla s ještě větší silou.

„Moje žena šla hledat ty, co přežili a jsou schopni chůze. Až dorazíme k minám, běž jí, prosím tě, pomoct.“ Runel přikývl. Rozvážný se odmlčel, tepavá bolest mu ubírala stále více sil a on si v myšlenkách potřeboval ujasnit, co se vlastně stalo. Nevěřil, že by byli tak neopatrní nebo hloupí. Někdo je zradil… ale proč, to nechápal. Chtěl si v hlavě srovnat, jak to bylo úplně od začátku.

* * *

Výpravu vedl jeden z velitelů pevnostní stráže. Byl to desátý nejdůležitější člověk v pevnosti i klanu. Doprovázeli jej tři vojáci, které si vzal, aby mohl celou výpravu lépe ovládat. Dalších dvanáct členů družiny byli dobrodruzi naverbováni na tržišti, kde každé ráno zámožní občané nabízeli práci těm, kteří si potřebovali rychle vydělat nějaké zlato nebo se prostě nechali najímat rádi.

Někteří z nich byli chudí jako on s Cubanou, jiní měli štěstí na dobré zaměstnavatele a v divočině vydělávali nemalé bohatství. Každopádně museli být mistry v několika řemeslech najednou. Určitě museli být alespoň dobrými horníky, skvělými lovci a vynikajícími válečníky. Často se potkávali v divočině i v pevnosti a Rozvážný věděl, že i ostatní najatí patřili k těm chudším, kteří taktak uživili rodinu. Všechny dobrodruhy ve výpravě znal jménem a venku v divočině jim naprosto důvěřoval.

Ale zradit přátele kvůli opravdu velkému bohatství může každý, bohatý i chudý. Jediný, koho nemusel podezírat, byla jeho statečná žena. Pak tu byl velitel výpravy se svými vojáky. I když v pevnosti udržovali pořádek a bránili ji před netherskými pekelníky, nezaručovalo to, že by nemohli zradit.

Cílem výpravy bylo najít příčinu, proč v poslední době napadalo jejich pevnost stále více nepřátelských zrůd. V tom také nenašel zradu nebo špatný záměr, nepřátel bylo opravdu stále více a povinností každého člena klanu, a zvláště pak vojáků a dobrodruhů, bylo rozebrat každého pekelníka na suroviny. Co se týče cíle cesty, na tržišti slyšel zprávy, že Kaňon u běžícího kostlivce je prokletý a že se někde otevřel tajný důl, o kterém nikdo nic neví, ale v pevnosti se začalo objevovat nějak více zlata, alabastru a diamantů.

Když vyjížděli hlavní bránou, předjela je skupina válečníků, prý aby jim vyčistili cestu. A opravdu! Až k ústí Kaňonu u běžícího kostlivce nepotkali žádného živého pekelníka, který by na ně z temného zákoutí zaútočil. Nacházeli pouze suroviny, které zbyly po jejich rozebrání. Na začátku kaňonu se zastavili. U dřevěného kříže s visícím kostlivcem, který opravdu vypadal, jako by běžel, čekali válečníci. Dva z nich byli lehce raněni, ale ostatní v plné síle.

„Dál už musíte sami,“ řekl jejich velitel. „My pojedeme posbírat suroviny z těch, co jsme rozebrali,“ naskočil na krávu a s celou svoji skupinou odjel. Všech šestnáct družiníků si připravilo zbraně k boji. Někteří tasili meče a válečné sekery, jiní sundali ze zad luky a nasadili šípy. Řeči o prokletém kaňonu mohly znamenat cokoli, ale jedno bylo jisté – bude tady ještě více pekelníků než obvykle, budou ještě silnější a jejich útoky budou ještě záludnější. Ujeli sotva padesát metrů, když u hustého vysokého houští zahlédli na zemi suroviny z dobré desítky pekelníků a jednu potlučenou a zprohýbanou zbroj bez označení klanu.

„Asi nějaký samotář, který žil v divočině,“ řekl jeden z vojáků a vyslal šíp do nejtmavšího stínu. Ozvalo se vzteklé zařvání zombie. Všichni okamžitě tasili zbraně, ale útok nepřišel. Jeden z mužů sáhl do nůše na zádech a vytáhl zvláštní, zápalný šíp. K hrotu měl přivázaný malý kousek louče, křesadlem ho zapálil a rychle vystřelil do temného porostu. Ostatní na to s překvapením hleděli, nic takového ještě neviděli.

„Můj nový objev,“ usmál se a pokrčil rameny. Ve stejný okamžik šíp doletěl do houští a spustil malé peklo. Nemrtvých, kteří se tam ukrývali před světlem, bylo hodně. Jejich řev poplašil i krávy, na kterých všichni seděli. Ozval se dusot těžkých nohou a řev se rychle blížil. Stromy, do kterých pekelníci naráželi, se divoce třásly. Dobrodruzi i vojáci napřáhli zbraně. Když už měli nemrtví každou chvíli vyběhnout na denní světlo, ozvalo se několikeré zaúpění, žuchnutí a pak ticho.

„Uf, to jsem si oddechl,“ řekl jeden z vojáků. Ostatní souhlasně přikývli, jeden si dokonce s úlevou odplivl na zem, ale zbraně měli stále napřažené k obraně. A rozhodně bylo proč. Potkávali další a další pekelníky v temných houštinách, kteří se schovávali před denním světlem a byli snadno rozebráni.

Pak najednou jako kdyby temná atmosféra pominula. Všichni se přestali mračit, včetně velitele. A i vzduch byl najednou voňavější. Všimli si toho všichni. Dokonce i pekelníci z temných skalních koutů a houštin zmizeli, takže se výprava stala příjemnou procházkou.

„Hm něco je tady jinak, musíme se kus vrátit. Tam, kde jsme rozebrali posledního zombie…“

Ano, byl to velitel, který to řekl tónem, jako by takovou změnu očekával, pomyslel si Rozvážný.

Otočili se zpět a stále velmi opatrně popohnali krávy vpřed. Netrvalo dlouho a v hustém porostu nízkých stromů našli mistrně skrytý vchod na skoro neznatelnou pěšinu.

„Hm, výborná práce, není divu, že jsme to z opačného směru nezpozorovali,“ řekl jeden, když odkláněl převislé větve, které částečně kryly vchod na tajnou pěšinu. Po delší chvíli jízdy a rozebrání asi dvacítky pekelníků všichni nabyli temného tušení. Tušení tak temného, že se ho nikdo neodvážil ani vyslovit.

Tajná stezka vedla do zakázaného území. Všichni to poznávali na barvě skal, na pokřivených stromech a na malých jezírkách krve Pramáti Cub, které říkali nafta. Už tenkrát si se ženou šeptal, že tohle je hodně špatné. Někdo si dovolil lovit nebo těžit v zakázaném území Netherských bran. Tím přivolal prokletí na celý kaňon. Všichni po sobě nervózně pokukovali – kromě velitele. Ten jel na své krávě klidně a soustředěně, jako by věděl, kam ta stezka výpravu vede. Byla to další zvláštní věc, které si měl už tenkrát měl všimnout.

Když bylo v jedné zatáčce dovoleno zkrátit rozestup mezi jedoucími družiníky, přiblížila se k němu Cubana a rozčíleně mu zašeptala: „To je šílené, do zakázaných území si netroufne žádný klan ani pevnost. Všichni dodržují sliby předkům a všichni vědí, že by porušení mohlo znamenat válku s celým Netherským peklem.“

Více už říct nestihla. Odněkud z temného houští přilétl kostěný šíp, těsně minul hlavu prvního dobrodruha a zabodl se krávě jedoucí za ním do zadní nohy. Byl to první z mnoha šípů, které stříleli pekelníci z temných prasklin ve skalách.

Zuřivých nemrtvých v temných houštinách ještě přibylo, a nebýt hořících šípů, které si cestou stále připravovali, tak by stezkou určitě neprošli. Teď, když už to měl Rozvážný vše za sebou, věděl, že pekelníci bránili vchod do Netheru.

„Odtamtud přicházejí,“ ukázal velitel směr, kterým ubíhala stezka. „Tam se musíme dostat a zastavit je,“ dodal zamyšleně.

„Už teď jsme v zakázaném území. Dále může jít jen sebevrah!“ řekl Seraf.

„Dostanete dvojnásobnou odměnu za zvýšené riziko, ale tu díru, kterou sem lezou, musíme ucpat,“ řekl velitel hodně nepříjemným tónem. Všichni se na chvíli zastavili, aby si uvědomili, že velitel opravdu před svědky zvýšil odměnu na dvojnásob. Jestli se vrátí domů živí, tak z nich na chvíli budou boháči.

„O jaké díře mluvíte?“ zeptal se Runel.

„Někudy sem k nám přece musí prolézat. Čím jiným než dírou,“ zavrčel velitel.

„V pevnosti se zjevují v každé tmavé místnosti,“ namítl Rozvážný.

„Za to, abyste tu stáli a zbytečně se vykecávali, nejste placeni. Tak se pohněte, ať jsme co nejdříve doma!“ ukončil to velitel. Pak se zarazil, vytrhl krávě, na níž jel, pár chlupů a vyhodil je do vzduchu. Rychle se snášely k zemi ve směru stezky, vítr vál správným směrem. Podíval se na své vojáky a řekl: „Zapalte kolem stezky všechno, co hoří. Vykouříme tu pekelnou verbež. Už se brzy začne stmívat a my nemáme moc času. Ale dělejte to tak, ať nevykouříte nás.“

Tak se také stalo. Když shořelo všechno, co hořet mohlo, a zůstaly jako obří louče jen ty nejsilnější kmeny, vyrazila výprava kupředu. Světlo hořících kmenů bylo natolik silné, že by zahnalo jakéhokoli pekelníka, který by se objevil nablízku. Proto mohli ujíždět rychlostí, jaké jen byly nákladní krávy schopny. Cestou začali objevovat třpytící se kousky alabastru a zlata. Mnohé vypadaly jako surovina z rozebraných pekelníků, ale část jako by někdo trousil stezkou až do temného otvoru na jejím konci. Tedy spíše z otvoru ven, když někdo vynášel bohatství z čerstvě otevřeného dolu.

Nezdržovali se opatrným průzkumem, stříleli před sebe zápalné šípy. U nedávno vytvořené díry ve skále kupodivu moc pekelníků nepotkali, jako by všichni hlídali pěšinu jako stráže před vchodem – podobně, jako tomu bylo i u lidských pevností. O to více je zaujaly skály kolem díry. Tady, neznámo proč, rostl z mycelia kámen, protkaný zlatem, stříbrem i alabastrem zvláštních tvarů. Byly to jakési ornamenty, ze kterých cítili střídavě obrovskou sílu i panický strach. Magické runy.

„To je určitě prapůvodní magie Pramáti Cub a jejího mycelia. Asi pochází z dob, kdy vznikal tento svět,“ zamyslel se jeden z dobrodruhů. Pozorně procházeli soustavou jeskyň, kde pulsovala magie na každém kroku, až přišli k otvoru, který byl černější než nejčernější noc. Skála kolem něho měla magické vzory nějak poškozené, jakoby rozpité a pokroucené.

„To vypadá na práci alchymisty, ti všechno rozpouštějí, míchají a vytvářejí kouzelné lektvary,“ zašeptal Rozvážný své ženě, když se spolu naklonili nad okrajem temného otvoru.

„Pojďte se podívat,“ sykl jeden z dobrodruhů, „tady už nějaký člověk byl,“ pokračoval a zarachotil něčím železným. Když za ním přišli, zjistili, že drží v ruce štít se seškrábaným klanovým znakem.

„Je tady toho hodně, někdo tady měl tajnou posádku se strážnicí a támhleta úzká chodbička vede do jeskyně, ve které je plno truhel.“ Malá jeskyně byla opravdu plná nových, ještě neodřených a časem nesešlých truhel, některé byly dokonce naskládané v několika vrstvách na sobě. Když je pootvírali, zjistili, že jich je asi polovina prázdných, ale v druhé polovině bylo uloženo ryzí zlato, stříbro, alabastr a dokonce i spousta diamantů. V jednom z rohů našli i stojan alchymisty se spoustou lektvarových lahviček.

„Teprve to, co je v těch bednách, stojí za sebrání a naložení na krávy,“ promluvil do ticha velitel. „Až uzavřeme tuhle díru do Netheru,“ ukázal palcem za sebe, „tak všechny ostatní suroviny mohou odvézt další výpravy.

„Jak víte, že to je vchod do Netherského pekla? Vždyť tam se dá dostat jenom alabastrovým portálem?“

„A kam jinam by to asi vedlo, když je tady kolem plno nejcennějších surovin? Každé malé dítě ví, že nejcennější poklady jsou v Netheru.“

„Tak to vypadá, že tady padlo asi dvacet vojáků a nás je jenom šestnáct,“ řekl Runel.

„Proto byste místo očumování truhel měli jít hlídat tu zatracenou díru. To bohatství nám nebude k ničemu, když nás tu překvapí crepper a vyhodí všechno do vzduchu. Všichni dobrodruzi budou hlídat vchod, já s vojáky odnesu ty plné truhly. Pak se rozhodnu, co dál. Jo, a ať nikdo sám neleze do té díry!“ procedil skrze zuby velitel.

„Nejsme sebevrazi ani hlupáci. Raději počkáme, až nám vy sám ukážete, jak se leze do pekla… a hlavně, jak se živý z pekla vrátíte,“ popíchl ho Seraf.

„Nebuďte drzí, za to nejste placení,“ zasyčel velitel. Vzal tu nejmenší truhlu a odešel k nákladním kravám.

Dobrodruzi tasili zbraně a rozestavěli se kolem díry.

„Také si připadáte jako osvětlený terč?“ řekl jeden.

„Jo, přesně, jako lovná zvěř,“ přikývl druhý.

„Chtělo by to něčím zakrýt, třeba koženou plachtou, kterou používáme na stan. Mám lektvar pro noční vidění, tak bych malou dírkou v plachtě mohl hlídat, co se děje na druhé straně.“

„Také mám lektvary, mohu tě střídat.“

„A co kdybychom ten vchod obezdili a do zdí dali rovnou dynamit jako miny pro případ největšího ohrožení?“

„V tom případě by to měla být komůrka s malým vchodem, který bude zakrývat ta kožená plachta, a nějaké lektvary máme každý, takže na hlídce se můžeme střídat po dvou.“ Všichni se shodli, že je to dobrý nápad, a nečekali, až jim to přikáže velitel. Začali se zděním okamžitě.

„No konečně nějaká dobrá samostatná práce, nakonec by z vás byli i dobří vojáci,“ uslyšeli velitelův hlas za zády, když dokončovali zeď kolem temného vchodu.

„Kdyby byl dobrým velitelem, tak nám místo těch řečí půjde pomoct,“ zašeptal Seraf.

„Jo, z něho nikdy dobrodruh nebude, ale z nás dobří vojáci jo,“ přidal se Runel.

Jeden voják dostal od velitele vzácný elixír neviditelnosti a opatrně se proplížil až do těsné blízkosti Netherské pevnosti, odkud se ozýval řev monster a ještě horších věcí. Jen pár vteřin kopal do země a rychle spěchal zpátky ke vchodu. Když ukázal, dlaně, aby všichni viděli, jaké bohatství si za dvě kopnutí donesl, oněměli úžasem. Tolik diamantů pohromadě ještě neviděli.

„Koukejte!“ Štěstím mu zářily oči. „Je to tam jak písek v pískovišti. Jen jsem to dvakrát prohrábl krumpáčem, aby se mi to lépe sbíralo, a jsem boháč,“ jásal.

„A myslíš, že by se to tam dalo lopatou rychle naložit a rychle vypadnout?“ zeptal se Rozvážný.

„A je tam toho hodně?“ vyzvídal Seraf.

„Myslíš, jako pro nás všechny, jak tu jsme, a ještě něco do pevnosti? Je tam toho tisíckrát víc! Milionkrát! Fakt nevím. Měl jsem strach, všude kolem se třpytilo zlato a diamanty, tak jsem to prostě dvakrát prohrábl, krumpáč nechal tam, abych měl obě ruce volné, nabral, co se dalo, a běžel k vám.“

„Hm jak tak koukám na pevnost, tak si tě vůbec nikdo nevšiml, všude je klid jako před tím.“

„No hučelo to tam nemrtvýma příšerně, ale mezi těmi krápníky se dá chodit tak, aby vás nikdo neviděl. Jsou o dost vyšší než já.“

„Takže stačí, aby tam jednou zašla celá výprava, čtyřikrát hrábla lopatou a naložila diamanty do nůší, pak rychle zpátky a odstřelit miny, aby ucpaly vchod. Tohle je můj poslední rozkaz a pak už všichni pojedeme šťastně a vesele do pevnosti. Je někdo proti?“ ukončil hovor velitel. Nastalo tísnivé ticho. Všichni věděli, že když to vyjde, jsou nadosmrti boháči a mohou si užívat klidného života bez práce, ale když se něco zvrtne, mohou všichni zemřít.

„Já do toho půjdu,“ řekl první.

„Já asi také,“ zaváhal druhý.

„My jsme manželé, takže když tady padneme oba, náš syn zůstane úplně sám, proto půjdu já a moje žena zůstane jako stráž u vchodu. Nám bude stačit to, co nakopu sám,“ řekl Rozvážný. Všichni chápavě pokývali hlavou. Do pekla se chystali jít všichni dobrodruzi, protože uměli přežít v divočině lépe než vojáci. Ti se připravovali spolu s Cubanou na obranu vchodu, kdyby se něco nepovedlo a museli krýt dobrodruhům záda. Přinesli štíty, louče, několik svazků zápalných šípů a pár šulek dynamitu. Jestli se něco zvrtne a oni budou muset krýt ústup svých druhů, tak se dynamit proti celé pevnosti bude hodit, i kdyby to tady měli vyhodit do vzduchu úplně všechno.

2.

SIROTEK

Od rána byl Sirotek nezvykle nervózní. Včera rodiče odjeli na neočekávanou výpravu a dnes se měli vrátit. Prý to měla být dobře placená rychlovka. Ale včera večer mu bylo úzko jako ještě nikdy. Bylo mu jako malému klukovi, když se kdysi bával v noci pod peřinou. Toužil obejmout mamku, toužil po taťkovo pohlazení… a vůbec se necítil na skoro dospělého, který bude už brzy skládat zkoušku dospělosti.

Odjakživa se chtěl stát dobrodruhem, tak jako byli jeho rodiče. Toužil se vydávat na dobrodružné výpravy, o kterých slýchával při večerních vyprávěních rodičů. Miloval ty večery, kdy přišli na návštěvu další dobrodruzi a plánovali výpravy do dolů nebo divočiny za zvěří… nebo si povídali o nových zkušenostech přežití v divočině. Byly ale také dny, kdy se někdo nevrátil z výpravy. To pak zavládl velký smutek.

Stejný smutek cítil dnes. Aby zahnal nepříjemné myšlenky, nasbíral na zemi hrst kamínků a šel je házet do stínů. Kdyby měl štěstí a trefil se někde do ukrytého pekelníka, který se zrovna přenesl z pekla do tmy, běžel by to nahlásit na strážnici. Za takové nahlášení dávali vojáci kus pečeného masa s chlebem, což je daleko lepší bašta, než se pořád cpát melouny.

Ráno doma našel jen nějaké oschlé zbytky moučných placek z minulého dne. Mamka při nečekaném odchodu nestihla navařit a jemu se zase nechtělo vařit vůbec. Ta rychlá výprava byla opravdu nečekaná. Oba rodiče přiběhli domů jako velká voda, vytáhli z komory základní výbavu na cesty, která musela být vždy připravená. Přibrali několik dávek sušeného masa, dva měchy čisté vody a několik nejpotřebnějších lektvarů. Rozloučili se se Sirotkem, mamka se ještě pochválila, že jedou na nákladních kravách jako boháči, a oba zase odběhli. Nůše na jejich zádech pod tíhou výbavy nesouhlasně skřípaly a popruhy se napínaly – tehdy je viděl naposledy.

Míjel stín za stínem, pod schodišti, na záchodcích, mezi domy, u strážních věží… ale nikde žádní pekelníci nebyli. Nakonec aspoň našel univerzální prut na ryby. Měl místo háčku navázaný kamínek.

„Opravdu chytré,“ pomyslel si, když mu došlo, že ten, kdo tady ten prut nechal, s ním nahazoval do stínů, místo aby sbíral kamínky a házel je rukou jako Sirotek. V pevnosti i divočině platí jedno pravidlo – co najdeš na zemi, je tvé. A tenhle prut už asi nikdo nepotřeboval, proto ho tady pohodil, ať si ho někdo najde a užije si ho. Měl sice jenom normální naviják na ryby, ten přídavný, horolezecký, si bude muset někde sehnat nebo vyrobit, ale i tak to byla skvělá věc!

V kombinaci s malou železnou kotvou místo háčku a splétanou pavučinou místo vlasce se dalo vyšplhat kamkoliv, kam si prutem člověk dokázal malou kotvu nahodit a dobře zaseknout. V divočině nebo při hře na honěnou to byla nenahraditelná pomůcka. Ale teď měl jen prut na ryby a hlad, takže se vydal najít nějakou louži, kde by nachytal pár ryb, které žijí opravdu všude. Ale takové sezení u louže je nuda. Rozhodl se nejdříve zajít za svoji nejlepší kamarádkou Sojkou.

Byla to dcera pana Destila, nejvyhlášenějšího alchymisty v pevnosti, a s ní na rybách bude čas utíkat rychle. Bydlela jenom pár houbových domků od místa, kde našel prut. Domek alchymistů byl už sice více zděný než houbový, ale v podlaze, stropu a střeše šla houba stále poznat. Alchymisté pracují s nebezpečnými lektvary, které dokážou propálit houbovou podlahu dřív, než člověk řekne kostka, Sojčini rodiče se proto chystali stavět dům celý z kamene v bohatší části pevnosti.

Sirotek se šoural kolem domků. Sem tam nakopl kamínek, který se mu připletl do cesty, a přemýšlel o tom, jak je dobré být bohatým a mít doma vždy dostatek čerstvého jídla, tedy kromě melounů, které rostly skoro všude. Přitom si uvědomil, že zrovna hledí na Sojčin domek.

„Teda ten kousek cesty ale uběhl!“ podivil se.

„Ahoj Sirotku, koukám, že máš nový prut!“ uslyšel Sojčin hlas. Až po chvíli hledání zahlédl její usměvavý obličej ve škvíře pootevřeného okna. Vzápětí se ozvala tlumená rána, zvuk tříštěného skla a mužský hlas, který vykřikoval velmi neslušné nadávky. Když se začal škvírou v okně valit dým, křikla: „Počkej, hned jsem u tebe,“ zakryla si ústa a nos dlaní, druhou rukou otevřela okno dokořán, vylezla z něho a skočila na zem do záhonu plného bylinek. Alchymistická kožená zástěra jí v tom docela překážela – byla stejná jako řeznická, akorát kůže byla místy propálená a místy ozdobena různobarevnými fleky.

„Taťkovi se nepovedl elixír neviditelnosti a teď budeme muset nechat laboratoř pěkně dlouho větrat. Ony ty elixíry při posledním smíchání často bouchají. Po posledním spojení ingrediencí už jsou neškodné, akorát se pak ředí vodou, jinak by takový lektvar zneviditelnil jednoho člověka na celý život, a to by bylo pro něj dost nepříjemné.“

„Mně by se to líbilo. Měl bych pokoj od starších kluků, v divočině by mě neviděl žádný dobrodruh z cizího klanu a ani žádný netherský pekelník.“

„No víš, on neviditelný člověk se dá trochu poznat díky myceliu.“

„O tom jsem v životě neslyšel. Můžeš mi říct, jak bych pomocí mycelia, které je hluboko pod zemí, mohl vidět neviditelného?“ namítl Sirotek.

„Hele, když už jsi přišel s prutem, tak bychom mohli jít chytat ryby, ne? Ty tady s prutem na suché cestě vypadáš divně a mě má taťka na očích, takže bych mohla dostat nějakou práci. Třeba uklidit rozbité křivule a baňky po nevydařeném míchání. Tak pojď, rychle, a já ti to cestou vysvětlím.“

„No jo, jasně. Já ti chtěl navrhnout to samé, ale tak nějak jsi mě nepustila ke slovu.“ Oba se tomu zasmáli.

„Kousek odsud máme pěknou tůňku. Chodím tam pro čistou vodu do lektvarů. Mám tam mezi stromy schované oblíbené místečko. Ale kde jsem to skončila? Jo, už vím, tohle mi jednou mamka vysvětlovala, když jsme byli na lovu v divočině. Nejlépe se to dělá, když jsi zalezlý do důlní studny nebo stojíš před kamenem, který je aspoň tak velký jako ty. Prý to dokážou ti největší dobrodruzi, i když stojí u zdi z cihel nebo z kamene, takže se na to můžeš zeptat svých rodičů.

Dělá se to tak, že se podíváš na kámen před sebou a rozostříš zrak, jako by ses chtěl dívat do strašlivé dálky. Za chvíli začneš v kameni pozorovat takové světlé tečky a podle toho poznáš, že tímhle směrem někdo je. Nepoznáš sice, jestli je to přítel nebo nepřítel, ale víš, že tam někdo je, a můžeš se na něj připravit. No a teď mi řekni, jak by se ti líbilo, kdybys mě celou tu dobu, co jsme spolu, neviděl nebo bys neviděl celý život své rodiče?“

„Hm máš pravdu, to by se mi asi nelíbilo.“ Na chvíli se odmlčeli. Sojka se zmínila o Sirotkových rodičích a on si připomněl, že se mu po nich stýská. Ale jako budoucí dobrodruh to nechtěl nechat na sobě znát.

„Tak a jsme tady. Támhle pod těmi stromy sedávám, když je mi smutno,“ přerušila jeho úvahy Sojka.

„Pěkné místo pro smutné i pro rybáře,“ řekl Sirotek. „Už zase začínám mít hlad, tak raději pojďme rybařit, ne smutnit. Naši jeli na nějakou neplánovanou výpravu,“ řekl Sirotek a zbytek věty spolkl. Nedokázal říct nahlas, že je mu smutno. Sojka jen pokývala hlavou, věděl, že ho chápe. Tiše vklouzli pod stromy a Sirotek rozkopl hlínu, našel žížalu, napíchl ji na háček a nahodil prut do vody. Sojka začala řeč na jiné téma: „Já sem chodím, když mi naši vyhubují nebo když už nemohu poslouchat to jejich věčné poučování. Na to nešahej, to děláš špatně, kde zase vězíš, proč to nemáš ještě hotovo a to jsme zvědavi, jak se dokážeš sama uživit!“

Sirotek se usmál. Také znal ty chvíle, kdy se k němu rodiče chovali jako k malému děcku a on přitom už chodil s taťkou do divočiny na lov a dokonce mu pomohl rozebrat už tři pekelníky. Najednou ucítil v ruce jemné ťuknutí, pak druhé a třetí. Neváhal a rychle škubl prutem, aby tam dole ve vodě dobře zasekl háček do ryby. Prut se napjal jako luk, až Sirotka málem stáhl do vody.

„Mám ji,“ křikl tiše, „co mám teď dělat? Jeva, jeva, rychle ať mi neuteče, poraď!“

„Drž prut a čekej, až se ta ryba unaví. Můžeš i pomalu navíjet vlasec, záleží, jestli to při tom držení prutu dokážeš.“

„Tak to bych potřeboval třetí ruku. Ta ryba má obrovskou sílu!“

„Tak drž prut a já ti pomohu s tím navíjením,“ řekla a přitiskla se k němu, aby dosáhla na naviják.

To je zvláštní, je to stejně příjemné, jako když mě obejme mamka, ale tak nějak jinak, pomyslel si. Ta chvilka příjemné nepozornosti pro něj mohla znamenat ztrátu drahocenného prutu. Ryba začala ve vodě neskutečně řádit a její síla zaskočenému Sirotkovi málem vyškubla prut z rukou. Ale on se jen tak lehce nedal. Zatnul zuby, prut si zapřel o nohu a pevně držel dál. Sojka mezitím pomalu, po trochách navíjela vlasec z pavučiny. Zdálo se jim to strašně dlouho, než se začala ryba objevovat u hladiny, a to už je oba docela bolely ruce.

Jakmile ryba ucítila, že je blízko hladiny a že se blíží konec jejího života, dala do souboje poslední síly. Cloumala prutem tak zběsile, že Sojce vyklouzl z ruky naviják a Sirotek rychle přicházel o poslední zbytky sil. Ryba to byla přímo kapitální, její obrovský ocas tloukl do vody takovou silou, že byli oba zastříkáni od hlavy až k patě.

„Už ji dlouho neudržím,“ zaúpěl Sirotek.

„Přitáhni ji ke břehu, mám tu sekyrku!“ řekla Sojka a sáhla za záda ke koženému pouzdru. Skočila po kotníky do vody a tloukla tupou částí sekyrky do vody, aby rybu omráčila. Trefila ji až při pátém úderu, ale trefila dobře. Velké šupinaté tělo zůstalo ve vodě bez pohybu, takže Sirotek mohl konečně rybu vytáhnout z vody. Chvíli zápolil se zaseknutým háčkem v tlamě, pak vzal rybu do náruče a otočil se s ní k Sojce.

„První ryba, co jsem kdy v životě chytil, a hned takový obr, to je paráda!“ jásal.

„Jsi zlatý kluk, ani nemusela být tak velká, ale my už ji nějak sníme,“ ozval se cizí hlas na druhé straně jezírka. Podívali se tím směrem. Byli tam dva kluci; velcí, otrhaní, špinaví a silní. Silnější než Sirotek se Sojkou a hlad jim koukal z očí, když sledovali Sirotkův úlovek. Sirotek o tulácích už slyšel, ale tak blízko, tak nepříjemně blízko je viděl poprvé. Měli to nejubožejší a nejrezavější nářadí z celé pevnosti, ale také bylo vidět, že přežili v divočině pěkných pár dní a že určitě umí dobře bojovat.

„To je naše ryba, vy si chyťte svoji!“ řekla Sojka vztekle.

„Jasně, tohle maso jsme si tvrdě odpracovali,“ přidal se Sirotek.

„A ještě tvrději o něj přijdete,“ usmál se ten větší hodně nepříjemným způsobem, když vytáhl ze své nůše na zádech velký, železem okovaný klacek. Druhému tulákovi se v ruce objevil krátký zubatý nůž a usmál se ještě odporněji, protože mu chyběly dva přední zuby, a zašišla: „Za to, že jste nám ji ulovili, vás naučím, jak se taková ryba kuchá.“

„Co budeme dělat? Nemám sebou nic než krátký nůž a bolavé a unavené ruce,“ šeptl Sirotek.

„Já mám lektvary, ale nevím, co na ty dva použít,“ odpověděla Sojka. Toulaví kluci vykročili kolem jezírka, aby si přišli pro rybu. Sojka zatáhla Sirotka za rukáv, aby se vydali opačným směrem a drželi se co nejdále od vandráků.

„Nikam nám neutečete, dejte nám rybu po dobrém a nic se vám nestane,“ houkl na ně ten větší.

„Hele, už to mám vymyšlené, řekni, že jim tu rybu dáme,“ zašeptala Sojka.

„Cože? Nikdy! Nic jim dobrovolně nedám,“ řekl tiše Sirotek a stále ustupoval před vandráky.

„Věř mi, chytrost schovaná v elixírech ty hlupáky přemůže,“ řekla s větším důrazem. Chvíli si upřeně hleděli do očí, pak Sirotek zvedl rybu nad hlavu a zavolal: „Dobrá, ale nic nám neuděláte!“

„Jasně, proč bychom se s vámi vůbec zahazovali, stačí nám ta ryba, a když k tomu přidáte ten prut, tak se vůbec nebudeme zlobit. Zrovna žádný nemáme a vy si v pevnosti určitě zase nějaký obstaráte.“

„Cože, můj prut? Tak to teda ne! Sotva jsem ho našel a už bych o něj přišel?“ zlobil se Sirotek.

„Nevztekej se a poslechni je, já jim dám za vyučenou!“ naléhala Sojka.

„Ale jestli ne, tak přijdu o svoji první rybu a svůj první prut.“

„Ale nebudeš mít rozbitý nos a žádnou jinou modřinu. Neměj strach, tohle fakt zvládnu. Tak jo, souhlasíme,“ otočila se Sojka s úsměvem k vandrákům. „Ale žádná rvačka nebude.“ Oba se zasmáli takovým způsobem, že Sojka znejistěla. Pak se rozběhli, aby si to ti vystrašení mlaďoši nerozmysleli. Ne, že by měli šanci, ale kdyby se bránili, tak tulák si nemůže dovolit jít se zraněním k alchymistovi pro hojivý lektvar, proto chtěli ty malé zvládnout bez boje.

Běhat uměli dobře a rychle. Když byli tak čtyři skoky od vytoužené ryby, která se na ně určitě už těšila, tak ta malá holka vykročila před kluka s rybou a hodila proti nim něco malého a lesklého. Sotva zastavili, aby je to netrefilo, zjistili, že to byla malá skleněná lahvička, která se jim rozbila před nohama. A pak se všechno t-a-k z-p-o-m-a-l-i-l-o, že si ani nevšimli, kdy a kam ti dva s rybou zmizeli.

„Ták a tolik práce v háji! Raději jsem na ně hodila hned dvojitý zpomalovací lektvar, protože by jedna dávka nemusela úplně zabrat. Dva lektvary mi zabraly tři hodiny práce. Nemám ještě tolik pomůcek jako rodiče, takže mi to zatím trvá déle než jim.“

„Teda, to bylo dobré. Neřekl bych, co takový lektvar dokáže,“ žasl Sirotek.

„Ale musím ho hodit tak blízko, aby se toho nepřítel nadechl. Zatím mi to házení jde hůře než míchání. Tohle je můj první lektvar, který jsem použila na člověka, tak mám z toho takový divný pocit.“

„A ty vaše lektvary účinkují i na zvířata nebo pekelníky z Netheru?“

„Naprostá většina lektvarů účinkuje na všechno, co potkáš v Overworldu i Netheru.“

„No teda, tak to jsem rád, že mám kamarádku alchymistku.“

„A já jsem ráda, že můj kamarád loví tak velké ryby. Můžeme ji jít upéct k nám domů. Lávových ohnišť máme hned několik. V prvním i druhém patře,“ navrhla Sojka.

„Budu rád, u nás doma je prázdno a naši přijdou asi až k večeru, takže jestli to nebude vašim vadit…“

U Destilových začaly rybí hody. Z hlavy, vnitřností a ocasu se vařila výborná polévka a celým domem voněla pečená ryba. Řízků s bylinkami bylo tolik, že Sirotkovi odložili velkou hromádku pro jeho rodiče. Prý jestli se vrátí hladoví – říkala paní Destilová.

K rybě byly i opékané brambory a místo nápojů nařezané melounové kostky, protože místní měli rádi všechno v kostkách. Všichni se dobře najedli a příjemně naladili. Sedli si kolem lávové pícky, kterou používali i jako krb. Pan Destil si nacpal dýmku a jeho paní přinesla hrací kostky, aby si v klidu trochu zahráli a zasmáli se. Ticho, které se v domě rozhostilo, začaly narušovat vzdálené výkřiky a rozruch z ulice.

„Že by se už vrátila výprava?“ zamyslel se nahlas Sirotek.

„Je to docela možné. Už se blíží večer a výpravy se většinou vracejí před nocí, aby se vyhnuly většímu počtu pekelníků, kteří s tmou přicházejí,“ souhlasil pan Destil.

„Omlouvám se, ale musím se tam jít podívat,“ řekl Sirotek a vstal od krbu.

„Půjdu s tebou, kdybys náhodou zase potkal vandráky,“ nabídla se Sojka. Jen souhlasně pokýval hlavou, rozloučil se a vyrazil na tržiště, kam se všechny výpravy vracely. Sojka cupitala za ním, sotva mu stačila, protože on už nedočkavostí běžel. Když dorazili na tržiště, byl Sirotek tak udýchaný, že se nedokázal nikoho na nic zeptat. Proto se jen prodíral mezi lidmi a pohledem hledal rodiče.

Všude bylo plno dospělých a ti byli o hlavu vyšší než on, proto vyšplhal na stánek se sušeným masem. Majitel si toho ani nevšiml, byl zabrán do vášnivého hovoru s horníkem, který prodával drahé kameny. Sirotkovu pozornost zaujal hlouček vojáků a dobrodruhů na úplném okraji tržiště směrem k hlavní bráně. Seskočil dolů, tím rozhoupal stánek tak, že si toho všiml i jeho majitel, který začal kvapem uklidňovat houpající se kusy masa. Mrskaly sebou tak, že hrozilo, že se vykoulejí na prašnou zem.

Nadávky do sakulentů a nevychovanců už ale Sirotka nedostihly. Divoce sledoval hlouček, který před chvíli zaujal jeho pozornost. Někde hluboko v břiše ho začala svírat tíseň. Když se prosmýkl mezi dvěma zaprášenými dobrodruhy, uviděl uprostřed hloučku vystrašenou nákladní krávu ověšenou dřevěnými truhlami.

„Jenom kráva?“ vydechl překvapeně.

„Ano, chlapče, jenom kráva nesoucí neuvěřitelné bohatství,“ řekl jeden z dobrodruhů. „Viděli jsme ji vyběhnout z Kaňonu běžícího kostlivce a dopoledne byl vidět nad tím samým kaňonem velký oblak dýmu. Něco tam opravdu hodně hořelo. Buď to byla spousta stromů, nebo se tam vznítilo nějaké naftové jezírko… nebo také obojí najednou. Pár hodin před tím, než vyběhla ta kráva z kaňonu, otřáslo zemí několik silných výbuchů. Nikdo se z výpravy, která tam jela, nevrátil živý.“

„Měl jsem tam mamku s taťkou,“ rozbrečel se Sirotek.

„To je mi líto chlapče,“ řekl dobrodruh a položil mu soucitně ruku na rameno. Sirotek nebyl schopen slova, nevnímal lidi kolem sebe, necítil ani přátelskou ruku na rameni. V duchu křičel: „Nee, já to tak nechci, nevěřím tomu, to nemůže být pravda, proč zrovna moji rodiče!“ Přes slzy, které mu tekly proudem z očí, viděl jenom rozpitou mlhu. Nevnímal ani to, že k němu přišla Sojka, pohladila ho po vlasech, jako by tím mohla zmírnit tu obrovskou, nepopsatelnou bolest, která ho naplňovala. V duchu prosil rodiče, ať se mu vrátí, ať ještě neodchází, že na to není připravený…

„To je tvůj kamarád?“ zeptal se neznámý dobrodruh Sojky. Přikývla, pak řekla: „Nevím, co mám dělat,“ a utřela si slzu z pravého oka.

„Čekej u něho, teď je plný žalu, prázdnoty a vzpomínek. Počkej, až mu vyschnou slzy, pak se vrátí do tohoto světa a bude potřebovat pomoc, nebo si třeba jenom popovídat. Hlavně u něho zůstaň, já se jdu na tu výpravu poptat trochu víc. Byla od začátku nějaká divná.“ Otočil se a pružným krokem dravé šelmy proklouzl mezi skupinou vojáků, kteří hlídali vyděšenou a hladovou krávu.

„Aspoň byste tomu zvířeti mohli sundat ty bedny ze zad a donést kyblík vody!“ houkl jeden z přihlížejících.

„Je to majetek velitele pevnosti a bez jeho svolení se nesmí na nic šahat!“ ohradil se jeden z vojáků.

„Kdo se tady otírá o můj majetek?“ ozval se ostrý hlas člověka, který byl zvyklý rozkazovat. Přicházel v nablýskané zbroji se šesticí vojáků a zastavil u toho, který právě mluvil o jeho majetku.

„Tady, pane, jeden zemědělec hulákal, ať té krávě odlehčíme od beden a přineseme jí vodu.“

„Vodu ano, truhly ale sundáte, až si prohlédnu jejich obsah. Ta kráva mi více poslouží živá než rozebraná na suroviny. A teď otevřete ty truhly, ať vidím, co přivezla z kaňonu.“

„Máme je teda otevřít přímo na ní? Nebo je máme nejdříve sundat na zem, pane?“

„U Pramáti Cub, samozřejmě, že sundat na zem. Když to otevřete na krávě, tak to může spadnout tady do toho prachu, hlupáku!“ osopil se velitel na vojáka. Ten jen polkl a souhlasně kývl hlavou. V duchu si říkal něco o nesmyslnosti rozkazů.

„Tady mi je rozložte,“ ukázal rukou kolem sebe. Pohledem zavadil o Sirotka se Sojkou. „Co tady dělají ta ubrečená děcka?!“ odfrkl si. „Takový velký klacek a on tady brečí nad krávou!“ pokračoval. Sojka už to nevydržela a řekla: „Měl v té výpravě oba rodiče a ani jeden se nevrátil, proto brečí, ne pro tu vaši prašivou krávu!“

„Tak běžte brečet jinam, tady zavázíte!“ rozkřikl se na ni velitel. Sojka jemně zatahala Sirotka za rukáv, aby ho dostala dál od maléru, který by velitel pevnosti mohl vyvolat. Ustoupili o dva kroky, ale potom ztuhli úžasem, jako i všichni kolem nich. Vojáci otevřeli první dvě truhly. Byly po okraj plné zlata a diamantů. Takové bohatství pohromadě neviděl kromě velitele nikdo z přihlížejících za celý svůj život. Toho třpytu a zlaté záře – Sojka nevěřila svým očím. Z překvapení se nejdříve vzpamatoval velitel: „Hned to zavřete a všechny bedny odneste ke mně do knihovny!“ přikázal. „A rozežeňte ten dav čumilů!“ ukázal rozmáchlým gestem na lidi kolem.

„Pro tohle blýskavé nic museli umřít moji rodiče?“ ozval se Sirotek. Sojka poznala, že se její kamarád myšlenkami vrátil do přítomnosti.

„Prosím tě, pojď pryč, ať nás ještě nezavřou,“ řekla a táhla ho davem pryč, zpátky do alchymistické dílny. „Určitě máš důvod ke vztekání, ale teď proti veliteli s vojáky nenaděláš nic. Nikdo neví, co a proč se tady stalo, a veliteli patří půlka pevnosti. Pojď k nám, moji rodiče něco vymyslí,“ konejšila ho Sojka.

Neodporoval, nechal se táhnout za rukáv, hlavou se mu honily vzpomínky na rodiče. V duchu se hádal s velitelem, jen aby si nějak vybil zlost a bezmoc, která jím cloumala. Sojčini rodiče okamžitě vytušili z výrazu Sirotkovy tváře, co se stalo. Posadili ho zpátky ke stolu u ohniště, odkud před krátkou chvíli vyběhl na tržiště. Seděl odevzdaně, hleděl do žhnoucího ohniště a na půl ucha poslouchal, jak Sojka vypráví, co se na tržišti stalo. Pak se otočil a jeho pohled ulpěl na porcích ryby, které byly na stole odložené pro jeho rodiče. Dal ruku na stůl, položil na ni hlavu a tiše se rozplakal.

„Zajdu k několika známým zjistit, co se dá dělat,“ řekl pan Destil a tiše odešel.

„Možná jsou tvoji rodiče zranění a na noc se ukryli někde v divočině. Nikdo nemůže jistě říct, že jsou všichni… no, že už se nikdy nevrátí,“ snažila se paní Destilová nějak Sirotka uklidnit. Ten jen nesouhlasně kroutil hlavou, lítostí sevřeným hrdlem nedokázal říct vůbec nic, ale všichni věděli, že když z výpravy přiběhne pouze vyděšené a nenapojené zvíře, znamená to vždy to nejhorší.

3.

ZAČÁTEK ÚTRAP

Když Sirotka opustila poslední slza, zmizela s ní i poslední kapka žalu. Zůstala jen prázdnota a cíl. Věděl, že se musí co nejdříve dostat s nějakou výpravou do divočiny a zjistit pravdu o svých rodičích. Buď je najde, nebo se přesvědčí, že už nemá cenu je hledat. Nic víc pro něj nemělo smysl.

Vydal tíživý vzdech, vstal od stolu a řekl: „Budu muset jít domů a připravit se na cestu do divočiny. Musím se vydat po stopách rodičů, dokud jsou čerstvé.“

Paní Destilová pokývala soucitně hlavou. Přistoupila k němu, pohladila jej po tváři a řekla: „Chápu tě a je mi moc líto, co se stalo, ale už brzy bude noc a bude lepší, když přespíš u nás. Manžel zjišťuje, jaká je situace a jak nejlépe ti budeme moci pomoct. Tím, že budeš sám doma, ničemu nepomůžeš a nic neurychlíš. Sám do divočiny nemůžeš, protože jsi ještě stále dítě a nesložil jsi zkoušku dospělosti.

Takže, jestli chceš něco urychlit, usteleme ti v Sojčině pokoji a ty se vyspíš. Na zítřek potřebuješ být čerstvý a plný sil.“

Sirotek odevzdaně přikývl. Sojkou se nechal zavést do koupelny přestavěné na laboratoř, umyl se a následoval ji do jejího pokoje, kde ulehl do rozestlané postele. Ona se vrátila za mamkou do jídelny.

„Mami, jestli půjde dělat zkoušku dospělosti do divočiny, tak půjdu s ním,“ řekla rozhodně.

„U Pramáti Cub proč? Vždyť jsi ještě dítě! Nejsi připravena… a co když se ti něco stane? Ne, ne, ne, s tím nesouhlasím, děvenko!“

„Mami, v poslední době od vás stále slyším, že jste zvědaví, jak se uživím jako dospělá. Pořád dělám něco špatně nebo pozdě nebo ne dost dobře. Tak si to chci zkusit sama. Stejně zkouška trvá maximálně dva dny a prý to probíhá na bezpečném území.“

„Ach, Sojko moje malá, žádné území není dost bezpečné. Víš přece, že i tady v pevnosti se zjevují pekelníci v noci a někdy dokonce i ve dne. A v divočině jsou různé nástrahy. Nemusí to být jen pekelníci, je tam dravá zvěř, jsou tam lidé z jiných klanů, kteří tě mohou oloupit, nebo můžeš klidně spadnout do nějaké těžební studny.“

„Mami vy jste také začínali kdysi samostatně žít, tak mě nech to také zkusit.“

„Ale dnes je jiná doba, Sojko! V poslední době k pevnosti přichází několikrát více pekelníků než za mých mladých let.“

„No však jste mě naučili mnohem více, než naučili rodiče vás. Aspoň to teda slýchávám od vás dost často.“

„Sojenko, myslím, že tě nepřemluvím, takže bys měla jít také co nejdříve spát. Je možné, že už zítra tě bude čekat hodně práce.“

„Tak jo, mami, mám tě ráda a dobrou noc.“

„I já tebe, Sojko, a běž si lehnout k nám do ložnice, když je tvůj pokoj obsazený.“ Paní Destilová si utřela slzy, které se jí začaly hrnout z očí, a odešla do skladu připravovat třetí výbavu pro přežití v divočině. Už před pár týdny se bavili s manželem, že se dcera dostala do období dospívání a bude otázkou času, kdy začne vyrážet do divočiny úplně sama. Proto pro ni začali pomalu skládat základní výbavu pro alchymistku.

Žádná těžká zbraň pro ni nepřipadala v úvahu. Určitě by nedokázala bojovat s velkým mečem nebo dlouhým lukem. Proto jí nechali vyrobit štíhlý nůž dobrodruhů, prak z kvalitní kůže a ještě přidali tajnou zbraň, která se mezi lidmi používala málo, ale pro malou alchymistku bude vynikající. Z rodinného dědictví v zamaskované komůrce jednu takovou vytáhli a důkladně opravili, aby oživili její sílu…

Teď začala paní Destilová pečlivě ukládat to, co už měli, do menší odlehčené nůše. Vše muselo být pevně a měkce uloženo, protože každý alchymista sebou všude nosil spoustu elixírů ve skleněných lahvičkách. Ze soustředění ji vyrušilo klapnutí dveří.

„Jsem doma, kde jste kdo?“ uslyšela manželův hlas.

„Ve skladu zlato, pojď sem za mnou, prosím,“ zavolala tiše.

„Aaha,“ řekl zamyšleně, když se objevil ve dveřích skladu, „tuším správně, že se chce naše dcerka vydat do divočiny?“ zeptal se a políbil ženu do vlasů.

„Naše dcerunka chce doprovázet Sirotka v divočině, až půjde skládat zkoušku.“

„Hm, tak podle zpráv, které jsem slyšel, to bude brzy. Rodiny těch, kteří se nevrátili, měly otázky a většina z těch lidí byla urychleně přidělena k další výpravě nebo povolána do armády – kvůli zvýšenému počtu útoků pekelníků. Jedna velká výprava poveze zásoby a zbraně na sever k Hlubokým dolům, kde bojujeme s nájezdy zlodějů. A druhá, menší, pojede po stopách skupiny, která se nevrátila a ve které byli i Sirotkovi rodiče.

Známí známých prý slyšeli, že se tam něco nepovedlo. Nikdo neví co, a tak mě napadá – kdo tady všem dává úkoly, posílá výpravy a má ve všem prsty?“

„Myslíš Bodliga – velitele pevnosti? Je to přece nejváženější a nejbohatší občan pevnosti a velitel klanu.“

„No právě, o všem ví, a teď přiběhne z celé výpravy pouze jedna vyděšená kráva s plnými bednami zlata a diamantů a on zakáže vojákům podávat zprávy dokonce i rodinám nešťastníků, kteří se nevrátili. Jindy by vyhlásil poplach a okamžitě by vyrazily dvě vojenské výpravy, ale teď jen zametá stopy po nezdařené výpravě.

Vlastně pro něj byla vydařená, protože získal obrovské bohatství a s nikým se o něj nemusí dělit. Teď se jeho vliv na okolní klany zvýší, protože má čím uplácet zvědy. Víš, že se už více jak rok povídá mezi lidmi o snahách sjednotit více klanů pod jedno velení, aby se dalo lépe bojovat s netherskými pekelníky… a jsou do toho zapleteni i kněží církve Pramáti Cub.“

„Miláčku, proč mám takový dojem, že se nám alchymistům začne dařit lépe, až místo léčivých lektvarů začneme vyrábět spíše bojové?“

„Ano lásko, svět se nám nějak přiostřuje, proto musíme ty dva mladé vybavit, jak nejlépe dovedeme. Cestou jsem se stavil za kovářem, ať nám nadělá do zásoby vrhací jehlice do vlasů.“

Tak spolu pracovali a hovořili hluboko do noci. Pak šel pan Destil za horníky a zemědělci objednat velké množství surovin pro bojové lektvary a paní Destilová šla péct čerstvý chléb do divočiny. Při svítání se Sirotek probudil. Spánek opravdu trochu zhojil jeho čerstvé rány v srdci tak, že byl aspoň schopen promluvit a prakticky uvažovat.

„Dobré ráno,“ pozdravil paní Destilovou, když sešel z podkroví do jídelny.

„Dobré ráno, Sirotku,“ odpověděla paní Destilová. „Ještě sis mohl trochu pospat, teprve svítá.“

„Dnes mě čeká spousta práce, takže musím už za svítání odejít domů. Ani pořádně nevím, kde co naši mají, a musím si dát dohromady nějakou výbavu do divočiny.“

„Ahoj, už jsi vstal?“ ozvala se u dveří z ložnice Sojka.

„Ahoj. Ano, musím se doma porozhlédnout co a jak. Musím si sestavit z toho, co zbylo, výbavu, než půjdu požádat o zahájení zkoušky. Chci se do divočiny dostat co nejdříve.“

„Dobře, vezmu pár loučí, kdyby bylo třeba více světla proti pekelníkům, a půjdu ti trochu pomoct.“

„Učíš se na alchymistku, nevím, jestli mi dokážeš pomoct s přípravou výbavy dobrodruha,“ zamyslel se Sirotek.

„To máš sice pravdu, ale aspoň nebudeš sám. A myslím, že s uklízením to také moc nezvládáš, co?“

„No jo, to zvládala nejlépe mamka.“ Oba ztichli, věděli, že se dotkli citlivého tématu. Sojka se raději otočila a odběhla do skladu pro louče. Přinesla jich plnou náruč. Křesadlo se jí houpalo u pasu a s takovou zvláštní jiskrou v očích ji to ohromně slušelo. Dokonce i v Sirotkově mysli její krása na chvíli vytlačila prázdnotu smutku. Chtěl jí říct, že jí to náramně sluší, ale styděl se před paní Destilovou.

„My alchymisti máme zvlášť svítivé a dlouho hořící louče,“ mrkla na něj Sojka, „ale nikomu to nesmíš prozradit.“ Důležitě zvedla obočí.

„V tom případě jsem zcela klidný a v bezpečí. Takže už můžeme vyrazit?“

„No, možná by se nám šlo lépe, kdyby ty jsi nesl louče a já měla jednu zapálenou v ruce,“ zaškádlila ho.

„Promiň, máš pravdu,“ omluvil se a vzal louče do náruče, rozloučil se s paní Destilovou a vyšel ven. Paní Destilová zakroutila káravě hlavu, aby to Sojka viděla. Nesouhlasila s tím, že by si její dcera měla dobírat Sirotka v situaci, do jaké se včera dostal. Sojka se začervenala a utekla ven za Sirotkem.

Ráno byl báječně čistý, vlahý vzduch, který jim z hlav dokonale vyhnal poslední zbytky ospalosti. Šli rychle a za chvíli byli u Sirotkova domku. Tam na něj opět padl stín smutku. Napadlo ho sáhnout na kliku, otevřít dveře a zavolat mami, tati jsem doma… A oni by se třeba mohli ozvat odněkud z ložnice, kde by dospávali únavu z těžké cesty! Už sahal po klice, když ho Sojka zastavila a s prstem na ústech mu naznačila, aby byl zticha a čekal.

Málem mu vypadly louče z náruče, jak je držel na jednu a půl ruky. U nich doma se opravdu ozývaly nějaké zvuky, ale byly to hodně divné zvuky. Podobaly se přešlapování krav ve stáji… Sojka zapálila druhou louč, zasadila ji do zvláštního otočného šuplíčku ve dveřích a otočila jím tak, že se louč rychlým pohybem dostala na druhou stranu dveří a osvětlila vnitřní místnost. Ozvalo se překvapené mručení, sípání a zmatený úprk s rachotem převráceného dřevěného nábytku. Všechny zvuky ukončilo dvojí těžké žuchnutí.

„To byli dva zombie a ty jsi chtěl jít jen tak dovnitř!“ vyčetla Sojka Sirotkovi. Ten hleděl na dveře vlastního domu, jako by je viděl dneska poprvé. Pak se probral, jeho smysly zděděné po rodičích se probudily a řekl: „Slyšel jsem ještě chrastění kostí. Musí tam být ještě kostlivec a na ty je nejlepší luk.“

„Hm, jestli máš pravdu, tak já luk sebou nenosím… a všechno, co mám, jsou louče.

„Já mám v nůši složený jenom ten rybářský prut, který jsem si tam večer schoval. Takže naší nejsilnější zbraní je světlo, co? Kdyby se něco semlelo, tak hned utečeme na to denní,“ řekl Sirotek.

„Takže máš plán?“ zeptala se Sojka, když brala z jeho náruče další louč a zapalovala ji křesadlem.

„Prostě opatrně otevřeme dveře a pak se rozhodneme, co dál,“ řekl, když potichu položil náruč loučí na zem a jednu si také zapálil.

„Dobrá, je to tvůj dům, tak otevři,“ řekla Sojka a mírně pokrčila rameny. Pomalu zmáčkl kliku a pak prudce žduchl do dveří. Ty se s rachotem otevřely, jak odhrnovaly suroviny, vypadlé z jednoho zombie, který byl rozsypaný opravdu po celé místnosti. Oba odskočili o dva kroky dozadu, napřáhli před sebe louče a… nic. Nic se nepohnulo, nic nezarachotilo… místnost byla prázdná. Tedy kromě surovin ze dvou zombie.

„Určitě jsem v tom šramotu za dveřmi slyšel klapání kostí,“ šeptal Sirotek. „Budeme muset projít všechny místnosti a rozsvítit v nich louče. Někde máme u stropu i lampy, takže jdu první a rozsvěcím, ty na mě sviť zezadu, ale prosím tě, nikdy mi nestůj v cestě ke dveřím. Jakmile se něco pohne, běžíme ven!“ rozhodl se Sirotek. Vystrašená Sojka za jeho zády pokývala souhlasně hlavou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrada v Minecraftu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.