Příběhy podle lidových pohádek a pověstí upravila a uspořádala Simona Kidlesová

Úvod: Jiří Špaček

Fotografie: Vladimír Černý

Vydala: SW Travel, v. o. s., v roce 2014

E-mail: info@swtravel.cz

Vydání první

© SW Travel, v. o. s., 2014

Trollové jsou tajemné bytosti, které jsou neodmyslitelně spjaty se severskou mytologií. Jsou podobní lidem, ale dosahují rozmanité velikosti. Původně to prý byli obři nebo snad potomci obrů. Od středověku se však v lidových pověstech postupně zmenšovali, takže dnes mezi nimi převažují spíše skřítkové nebo skřeti dosahující nejvýše velikosti člověka.

Trollové žijí podobně jako lidé rodinným životem. Jsou obojího pohlaví a trollové ženského pohlaví nejčastěji vystupují jako čarodějnice, které ovládají řadu podivuhodných a lidem nebezpečných kouzel. Velcí trollové bývají velmi silní, ale často také hloupí. Ti také nejraději lidem škodí. Menší trollové bývají chytřejší a příliš neškodí. Dobráci, kteří by lidem dokonce pomáhali, však mezi trolly zřejmě nejsou. V Norsku ale často zhotovují sošky mírnějších druhů trollů, protože prý podle starých bájí mají přinášet na zem lásku. Jejich miniaturní postavičky se zase staly vyhledávaným turistickým suvenýrem.

Trollové obývají celou Skandinávii a také ostrov Island. Někdy se jim rovněž říká elfové. Nejčastěji žijí v horách nebo ve skalách, schovávají se v šeru jeskyní nebo číhají na lidi ve skrytu balvanů u cest. Velmi často se ukrývají také pod mosty a lávkami přes potoky a bystřiny. Vyhledávají totiž šero nebo přítmí, protože přímý dotek slunečních paprsků pro ně znamená smrt.

Obyvatelé evropského Severu trolly plně respektují a snaží se s nimi vycházet po dobrém a na jejich území zachovávat klid pro jejich život. Na Islandu se budovaná silnice vždy uctivě vyhne území, kde odedávna trollové žijí. Ve skandinávských horách, kde cesta nebo silnice musí vést hlubokým údolím mezi vysokými štíty a jinudy vést nemůže, upozorňuje na území obývané trolly dokonce zvláštní, jinde zcela nevídaná dopravní značka.

Nejznámějším takovým místem mezi turisty je norské údolí Isterdalen poblíž obce Rauma, kde byla někdejší obchodní stezka zvaná Trollstigen, tedy „Trollí stezka“, procházející územím trollů a příkře stoupající serpentinovitě od moře až do výše 800 metrů, přestavěna v roce 1936 na silnici a opatřena právě značkou, upozorňující řidiče na nutnost zvýšené ohleduplnosti ke trollům. Místo se proto právem stalo tradiční zastávkou všech zájezdových autokarů.

Největším nebezpečím, které trollům hrozí, je sluneční světlo. Proto se ukrývají výhradně na místech, kde je tma, šero nebo alespoň přítmí, a ze svých příbytků vycházejí jen tehdy, kdy nesvítí slunce. Pokud totiž na trolla dopadnou ostré sluneční paprsky, zkamení.

Ve Skandinávii i na Islandu je řada míst, kde se podle starých bájí trollové zasažení sluncem proměnili v kamenné sloupy. Taková místa jsou zmiňována i v turistických průvodcích a často navštěvována. Jedno takové místo najdeme třeba u nejjižnější islandské osady Vík, kde stojí v moři u břehu několik skalních věží či prstů. Stará pověst vypráví, že se tady trollové kdysi za časného rána snažili vytáhnout loď z vody. Než však stačili svou práci dokončit, vyšlo na jasné obloze slunce a trollové pod jeho paprsky zkameněli. Dnes se tomu místu česky říká Trollí skály, zatímco Islanďané ho nazývají Reynisdrangar.

Trollové odnepaměti patří neoddělitelně k životu v krajích dalekého evropského Severu a nemohou tedy chybět ani v severských pohádkách a pověstech. Ty příběhy jsou často mnohem drsnější a krutější, než jsme tomu zvyklí u pohádek našich. Je to samozřejmě tím, že tam na Severu je mnohem drsnější a krutější příroda i život tamějších obyvatel.

Tucet pohádkových příběhů z krajů, kde odedávna provázejí lidský život i trollové, najdete v této malé knížce.

POHÁDKY
SKANDINÁVSKÉ

Kočka z Dovre

Kdysi žil na severu ve Finnmarce, to je dnes nejsevernější oblast Norska, muž, který chytil velkého bílého medvěda a vypravil se na cestu, aby ho věnoval dánskému králi. A tak se stalo, že přišel na Štědrý den do hor kolem Dovre. Vešel do chalupy, kde žil muž, který se jmenoval Halvor, a požádal zde o přístřeší pro sebe a bílého medvěda.

„Nebesa, ochraňuj nás!“ řekl chalupník. „Dnes v noci nemohu poskytnout přístřeší žádným cizincům. Každý Štědrý den sem přichází mnoho trollů, takže my sami musíme opustit domov a nemáme střechu nad vlastními hlavami.“ „Já myslím, že tady mohu klidně zůstat,“ řekl muž. „Můj medvěd může spát u kamen a pro mě bude stačit přístřešek.“

Chalupník po dlouhém přemlouvání nakonec svolil, že tam muž může zůstat. Potom, co připravili na stůl smetanovou ovesnou kaši, naloženou rybu, klobásy a další dobroty, které patří ke slavnostní vánoční tabuli, rodina opustila domov.

Znenadání se v domě objevili trollové. Někteří byli velcí, jiní malí, někteří měli ocasy a někteří zase ocasy neměli, další měli dlouhé, předlouhé nosy. A jedli, pili a ochutnávali všechno jídlo, které bylo na stole.

Jeden z malých trollů však náhle zachytil pohledem bílého medvěda spícího vedle kamen. Nabodl na vidličku kousek opečené klobásy, přibatolil se k medvědovi, strčil mu ji pod čenich a hlasitě volal: „Chceš klobásu, kočičko?“ V ten okamžik bílý medvěd s mohutným bručením vyskočil a celá banda pelášila pryč z domu.

Příští rok byl na Štědrý den odpoledne Halvor v lese a sekal dříví na Vánoce pro očekávanou návštěvu trollů. Zatímco pilně sekal, uslyšel z lesa volající hlas: „Halvore! Halvore!“ „Ano,“ odpověděl Halvor. „Ještě je stále u tebe ta velká kočka?“ „Ano, je doma a spí vedle kamen,“ na to Halvor. „A teď má navíc ještě sedm koťat, která jsou mnohem mohutnější a zuřivější než ona!“

„Už nikdy víckrát k tobě nepřijdeme na návštěvu!“ křičel na chalupníka z lesa troll. A od té doby skutečně již nikdy trollové nesnědli Halvorovi štědrovečerní večeři v jeho chalupě v Dovre.

Askelad a stříbrné kachny

Kdysi žil jeden ubohý muž, který měl tři syny. Když zemřel, odešli dva starší synové do světa hledat štěstí, ale nechtěli, aby s nimi šel i ten nejmladší. „Víme, že to bude pro tebe nejlepší!“ řekli. „Všechno, co budeš mít na práci, je sedět u ohně a hrabat se v popelu. „Přijdu pak za vámi sám,“ na to Askelad.

Starší bratři odešli a jejich cesta vedla ke královskému dvoru, kde vstoupili do služby. Jeden jako pomocník podkoního a druhý jako pomocník zahradníka. Askelad za nimi odešel také a vzal si s sebou velkou díži, jedinou věc, kterou jim rodiče zanechali. Starší bratři o ni nejevili zájem, na nošení byla příliš těžká, ale nebyli příliš rádi, že ji tam nechali. Zakrátko přišel také Askelad na královský dvůr a požádal o službu. Řekli mu, že ho nepotřebují. Ale on ještě úslužně dodal, že by snad mohl pomáhat v kuchyni a nosit dřevo a vodu na vaření. Byl rychlý a ochotný pracovat a brzy ho zde všichni měli rádi. Druzí dva bratři ale byli líní a dostávali malý plat a navíc mnoho ran. Když viděli, jak si Askelad dobře vede, začala v nich narůstat zlost a závist.

V hoře naproti královskému dvoru, na druhé straně velkého jezera, žil troll, který měl sedm stříbrných kachen. Kachny plavaly po jezeře a vyhřívaly se, takže je bylo z královského dvora dobře vidět. Král si často přál, aby byly jeho. Jednoho dne řekli dva starší bratři čeledínovi: „Náš mladší bratr, jak sám řekl, by velmi rád získal pro krále sedm trollových stříbrných kachen.“ Jak očekávali, čeledín neztrácel ani chviličku a běžel s touto novinou rovnou ke králi.

Když to král uslyšel, nechal si Askelada zavolat a řekl mu: „Tví bratři mi řekli, že si přeješ pro mě získat sedm stříbrných kachen. Běž a co nejdříve mi je přines.“ „Nikdy jsem o ničem takovém nemluvil,“ odpověděl chlapec. Ale král trval na svém. „Ty jsi jednou řekl, že to uděláš,“ pokračoval král, „a já tě beru za slovo, můj chlapče.“ „Dobrá,“ odvětil hoch, „když jinak nedáte, tak mi, prosím, dejte čtvrt libry žita a čtvrt libry pšenice a já je zkusím získat.“ Vzal žito a pšenici a dal je do díže, kterou si přinesl, a v ní také vesloval přes jezero. Když dosáhl druhé strany, vyšel na břeh, procházel se po něm a trousil zrna. Nakonec se mu podařilo díky návnadě dostat kachny do díže a pak co nejrychleji plul zpět ke králi. Když byl uprostřed jezera, vyšel z hory ven troll a uviděl ho. „Sebrals mi mých sedm stříbrných kachen?“ zařval. „Sebral,“ odpověděl Askelad. „Vrátíš se ještě někdy?“ ptal se troll. „Možná,“ na to chlapec.

Když se vrátil ke králi se sedmi stříbrnými kachnami, stal se mezi služebnictvem velmi oblíbeným a sám král ho pochválil. Ale u jeho bratrů dále narůstala zloba a závist, a tak se rozhodli říct čeledínovi, že se Askelad chlubil, jak by kdykoliv dokázal získat trollovu pokrývku se stříbrozlatými vzory. Čeledín nečekal ani minutu a běžel novinu povědět králi.

Král si hned nechal chlapce znovu zavolat a řekl mu, že ví od jeho bratrů, jak se chvástal, že dokáže získat trollovu pokrývku se stříbrozlatým vzorováním. A pokud se tak nestane, zaplatí svým životem. Askelad sice odvětil, že nikdy nic takového neřekl, ale nedalo se nic dělat a tak za tři dny vymyslel plán. Poté opět vesloval ve své díži přes jezero. Na břehu se potom procházel a pozoroval horu. Nakonec uviděl její obyvatele, jak vynášejí pokrývku, aby se venku vyvětrala. Jakmile zase zmizeli uvnitř hory, Askelad pokrývku sebral a co nejrychleji plul zpět. Když byl uprostřed jezera, šel kolem po břehu troll a uviděl ho. „To tys ukradl mých sedm stříbrných kachen?“ zařval. „Ano, ukradl,“ odpověděl Askelad. „A ukradl jsi právě teď moji pokrývku se vzory ze stříbra a zlata?“ „Ukradl,“ řekl hoch. „Vrátíš se ještě někdy?“ „Možná,“ na to chlapec.

Když se Askelad vrátil se stříbrozlatou pokrývkou, stal se ještě oblíbenějším, a král ho jmenoval svým osobním sluhou. To bratry ještě více rozzlobilo, a tak se dohodli, že se mu pomstí. Proto opět řekli čeledínovi: „Náš bratr nám pověděl, že by mohl králi přinést také trollovu zlatou harfu. Ta harfa potěší každého, když ji uslyší. Není prý to žádný problém.“ Když to čeledín uslyšel, běžel přímo ke králi, aby mu zvěstoval tuto novinku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky ze země trolů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.