Vladimír Plešinger

AMAZONIE

A ŘEKY PŘÍBĚHŮ

..

Copyright © Vladimír Plešinger, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-716-3

ISBN mobi 978-80-7462-727-9

..

Miroslavu Zikmundovi

s díky za přátelství, jehož si tolik vážím

POVODÍ SUPERLATIVŮ

Při pobytech a na cestách po různých místech největší říční pánve světa, které se roztáhly do rozmezí pětatřiceti let 1974 až 2009, jsem se stále víc utvrzoval v tom, že se jednou pokusím o Amazonce a jejích přítocích něco napsat. Když jsem se do toho konečně pustil, dostihly mě nové služební úkoly v Africe a s nimi také odložení Amazonky. Návrat do amazonského povodí byl celkem jednoduchý, ale neodehrál se v Iquitosu nebo v Manausu, nýbrž v Česku u počítače a uprostřed mých deníků a knih. Sebekriticky jsem si nad nimi řekl, že dát dohromady knížku z vlastních příběhů by sice bylo docela lákavé, ale skutečně velké amazonské příběhy jsou schovány v onom zmíněném stohu literatury, hmatatelném i virtuálním. Od tohoto prohlédnutí byl už jen krůček k rozhodnutí napsat „svou“ Amazonku tentokrát jako literaturu historického faktu, poněkud ozvláštněnou vsuvkami a poznámkami těžícími z mých vlastních zkušeností.

Ne že by podobná literatura byla vzácná, existuje i v češtině. Žádný z příběhů zde předložených není originální v tom smyslu, že o něm dosud nebyl napsán řádek. Prostoru věnovaného jednotlivým vybraným amazonským příběhům je ovšem v této knížce více než v dosud vydaných všeobecných spisech, jako jsou například i u nás přeložený The Amazon od Robina Furneauxe (1936–1985) z roku 1969 nebo novější Tree of Rivers (Strom řek) od Johna Hemminga (*1935) z roku 2008. Jako autor jsem si to mohl dovolit díky tomu, že jsem na rozdíl od výše jmenovaných nechtěl přivést na svět všeobecný spis, v němž by se rovnocenně potkaly přírodověda, geografie, souvislá historie a současnost Amazonie. Cíl byl poněkud skromnější, ale nikoliv nenáročný: prostřednictvím konkrétních příběhů popsat podrobně a přitom pokud možno zajímavě objevování Amazonie vyslanci evropské a později i severoamerické civilizace.

Kromě poznatků z terénu mi k tomu nahrávala má profese, jejíž součástí je hydrologie, čili nauka o oběhu vody v přírodě, a dále zběhlost v evropských jazycích, užitečná při studiu španělských, portugalských, anglických a francouzských pramenů. Oproti mému o něco staršímu vrstevníkovi Hemmingovi, jehož terénní i teoretická výbava je jedinečná, mi v životopisu schází studium historie, ale nikde není psáno, že historické prameny může využívat jenom profesionál. Ostatně Hemming má pro změnu charakterem svého vzdělání podstatně dále než já k přírodovědeckým disciplinám a ke zmíněné hydrologii, a přesto se jimi ve svém spisu zabývá. Totéž lze napsat o mém druhém starším vrstevníkovi Furneauxovi, za jehož pseudonymem se skryl 3rd Earl of Birkenhead (hrabě třetího pokolení z Birkenheadu) Frederick Smith. Příslušník vysoké anglické šlechty cestoval po Amazonce v roce 1965 čtyři měsíce a projevil úctyhodnou schopnost zahrnout do svého spisu zajímavou formou nejdůležitější amazonské reálie a události. Český překlad bohužel utrpěl nezkušeností překladatelky, onoho času sekretářky komunistického ministra Kopeckého.

Nedá mi, abych se při této příležitosti nezmínil o českém autorovi, přírodovědci Karlu Ratajovi (1925–2014), který absolvoval v letech 1975 a 1976 dvě vědecké stáže v brazilském Manausu, odkud několikrát vycestoval do různých koutů Amazonie a napsal o svém pobytu zajímavou knížku V pralesích Amazonie. S ověřováním historických faktů si sice Rataj nelámal hlavu, přírodovědecké a geografické pasáže jsou však hodnotné nad všechny pochybnosti. Obzvlášť poučný pro mě byl popis části pobytu, strávené v brazilském Mato Grossu na místech, odkud kdysi startovala expedice Roosevelt-Rondon. Vzhledem k tomu, že jsem tam sám nikdy nebyl, rád jsem si přečetl o Ratajových zážitcích, přestože je jim bezmála čtyřicet let.

Prameny, z nichž je tu čerpáno, jsou přirozeně ve své většině mnohem starší. Pocházejí zejména od Španělů, kteří byli vynikající kronikáři. Nad jejich dílem člověk často musí obdivně kroutit hlavou, ať už se jedná o přímé účastníky objevných cest nebo o ty, kteří vyprávění účastníků zapisovali. Z těch prvních se nabízí jméno kněze Gaspara de Carvajala (asi 1500–1584), díky němuž máme zachycené Orellanovo splavení Amazonky a dalšího kněze Cristóbala de Acuñy (1597– asi 1676), který cestoval s Portugalcem Teixeirou a je autorem jakési první amazonské encyklopedie. Z těch druhých vybírám kronikáře mně obzvlášť milého, Pedra Ciezu de León (1520–1554), jehož dílo se čte jako by ho psal náš současník, a neúnavně básnícího kněze Juana Castellanose (1522–1607), který se stal se svou kronikou španělských výbojů a obsazování Jižní Ameriky autorem nejdelšího veršovaného díla psaného kdy ve španělštině.

Španělsky psal své deníky i jezuita Samuel Fritz (1654–1725), autor první důvěryhodné mapy toku Amazonky a podle mého názoru „utajený“ první člověk, který na souvislé cestě napříč jihoamerickým kontinentem přeplul a přešel od Atlantiku k Pacifiku. Narodil se v dnešním Česku, a proto je mu u nás věnována zasloužená pozornost, vyjádřena především filmem a knihou dvojice Vladimír Šimek – Kamila Šimková Broulová s identickým titulem „České stopy na břehu Amazonky“. Kněz a misionář Fritz měl ovšem jiné cíle než objevitelské, a tak kromě mapy lze jeho cestování sledovat jen z fragmentů jeho zápisků. Tím se liší od svého následovníka v tvorbě mapy, šlechtice a vědce Charlese-Marie de La Condamina (1701–1774), který podal o svém sjetí Amazonky precizní objevitelskou zprávu, přečtenou na francouzské Akademii věd. Věnovat mu zde samostatnou kapitolu bylo naprosto přirozeným počinem, tím spíš, že jihoamerická dobrodružství skupiny vědců, s nimiž ho spojoval program měření zaoblení poledníku, poskytují neobyčejně pestrý materiál k vyprávění.

O vlastní cestě po dosud nezmapované řece amazonského systému sepsal samostatnou knihu i Theodore Roosevelt (1858–1919) a navíc ještě přilákal svým dobrodružstvím další americké autory, takže v tomto případě skutečně není o podklady nouze. Zato ten, jemuž je v této knížce věnováno hodně prostoru, Percy Fawcett (1868–asi 1925), si při rozmanitosti svých cest a dobrodružství nenašel čas na to, aby za svého života dal z množství svých zápisků něco většího, než články, v nichž časem převážil mystik nad objevitelem. Udělal to za něj posmrtně jeho syn Brian v knize Exploration Fawcett, na níž je ovšem potomkova redakce až příliš znatelná, takže často nelze poznat, co je autentické a co ne.

Každá stavba komunikace, vedoucí amazonským pralesem, je ohrožením křehkého ekosystému.

Ačkoliv tato kniha nechce být skrytou amazonskou encyklopedií, jako je například citované dílo Hemmingovo, pokusme se před jednotlivými příběhy představit řeku, která je její hlavní hrdinkou, trochu obecněji.

Amazonce se podařilo to, co žádné jiné řece na zeměkouli. Soustředila do jediného proudu sladkou vodu bezmála z půlky obrovského světadílu. Od místa, kde se rodí v malém jezírku pod okrajem vysokohorského ledovce, k místu, kde vtéká do moře, vyhloubila nejdelší říční koryto na světě. Množství vody, proudící tímto korytem, už dlouho před jeho ústím do moře převyšuje několikanásobně objem vody jakéhokoli jiného veletoku na naší planetě. Není na tom nic překvapivého, neboť v průběhu svých sedmi tisíc kilometrů přijímá jednu řeku za druhou a většina těchto řek teče krajinou bohatou na deště. Některé z přijatých řek jsou samy o sobě veletoky, které sbírají další řeky a říčky, jichž se nikdo nedopočítá s úplnou přesností, protože řada z nich je schopná měnit svá koryta a přelévat se navzájem. Tyto řeky se můžou jedna od druhé dost lišit mohutností, délkou, spádem, peřejnatostí, počtem ostrovů a jejich hustotou, barvou vody, faunou nebo porostem břehů, ale jedno mají společné. Je to právě to, co dělá povodí povodím či pánev pánví, a v našem případě Amazonii Amazonií: pokud se jejich voda nevypaří nebo nevsákne, skončí v jediné řece – Amazonce.

Šuarové a jejich příbuzní Yaguové jsou reprezentanty pralesních etnik, která přežila střet s evropskou civilizací, nejsou v úpadku a zachovala si vlastní kulturu.

Na výjimečnost Amazonie narazíte ať se dotknete čehokoliv: může to být něco z oblasti fyzikální geografie, přírodních věd, geologické historie, etnografie, lidských dějin a ještě z desítek příbuzných a odvozených odvětví. Svojí velikostí je povodí největší řeky samo o sobě rekordní, takřka dvojnásobné proti těm, která jsou na druhém či třetím místě; co ale přitahuje pozornost nejvíc, je jeho jednotnost v nížinné části, která zabírá čtyři pětiny celkové plochy. Dva až tři metry srážek, které tuto plochu svlažují ročně – připomeňme si, že český průměr je od půl metru do metru – vytvářejí společně se stálou vysokou teplotou podmínky pro vznik souvislého deštného lesa, který přesto, že lidstvo ho nijak nešetří, pokrývá dosud značnou plochu. Dokonce takovou, aby mohl být označen za největší les na Zemi. Ruku v ruce s obdivem k jeho velikosti jde však starost o jeho osud při zranitelnosti a obtížné obnovitelnosti jeho ekologického systému, narušovaného především těžbou dřeva, stavbou komunikací, ale i pokusy o zemědělské využití půdy, získávané vypálením lesa. Tyto pokusy končívají fiaskem, neboť živiny v obnažené půdě padnou v krátké době za oběť vymývání při dopadu tropických lijáků, a po několika letech se na místě nedávného bohatého lesa objeví místo úrodných polí rozryté jalové roviny s povrchem kaolinizovaných písků, na nichž dohromady nic neroste.

Hlavní potíže se zachováním amazonského ekosystému se dostavily jednoznačně až po příchodu Evropanů. K tomu došlo v šestnáctém století, ale klást narušení přírodní rovnováhy už do rané doby dobývání by bylo hodně nepřesné, neboť tento trend byl odstartován až někdy ve druhé půli devatenáctého století. Co však provázelo evropský průnik od samého začátku, byl útlak a decimování původního indiánského obyvatelstva, k němuž docházelo buď přímou cestou klasického vykořisťování a otročení, anebo nepřímo – zavlečením evropských chorob. Spalničky nebo chřipka mohly být už tehdy, na začátku novověku, považovány na druhé straně Atlantiku za banální a vyléčitelné nemoci, ale imunitní systém indiánů na ně nebyl připraven. Vymíraly na ně celé kmeny, a tak se stalo, že mapa osídlení Amazonie indiánskými populacemi se od příchodu Evropanů změnila k nepoznání. Většina jmen etnik, s nimiž se setkáváme ve spisech španělských a portugalských dobyvatel Amazonie, dnes už neexistuje a v řadě případů je to tím, že už neexistují ani potomci jejich nositelů. Z Omaguů, jednoho z nejznámějších a nejvyspělejších etnik doby dobyvatelů, sídlícího na březích Amazonky, Napa a Rio Negra, zbývalo podle brazilského sčítání z roku 2000 ne více než 156 jedinců, schopných ještě komunikovat vlastním jazykem. Nejde přitom o výjimečný případ – stačí se probrat klasickými spisy kronikářů cest objevitelů a dobyvatelů a srovnat je s daty z přítomnosti, při dnešních komunikačních a informačních možnostech snadno dostupnými. Na druhé straně se tak dozvíme, že některá etnika, jako například Šuarové z rozhraní dnešního Ekvádoru a Peru, známí u nás z objevitelského filmu Hanzelky a Zikmunda, střet s evropskou civilizací přežila bez ztráty identity a patří dnes k těm, která nejsou v úpadku ani pokud jde o počet jedinců.

Zatímco indiáni nížin neměli kamení jako stavební materiál, horští Inkové ho měli přebytek, a dokázali s ním neuvěřitelné věci: dokladem může být kamenná pevnost Sacsahuamán nad městem Cusco.

Z geologického hlediska není historie vzniku amazonské pánve nijak dlouhá. Souvisí se vztyčením a nahrnutím horského pásu, který rozdělil tehdy už samostatný jihoamerický kontinent na dvě části, z nichž ta na východ od velehor má podstatně větší plochu. To se odehrálo v třetihorách, před nějakými čtyřiceti až šedesáti miliony let. Tokům, do té doby mířícím k západu, se onen pás hor, dnešní Andy, postavil do cesty a obrátil jejich proud k východu. Na této straně, ale také na severu a jihu, se jim zprvu stavěla do cesty jiná překážka – prastaré masivy hor, vzniklé ještě v době, kdy Jižní Amerika byla spojena s Afrikou. Na rozdíl od And se stáří Guyanského a Brazilského masivu, jak jsou dnes tyto kdysi spojené útvary pojmenovány, počítá na miliardy let. Většinu oné předlouhé doby byly souší, a tím pádem byly vystaveny vnějším vlivům, které se zasloužily o jejich obroušení a snížení. Na největší sníženině uprostřed kontinentu vzniklo veliké jezero, na jehož dně se ukládaly sedimenty přinášené řekami stékajícími z And i z okrajů starých masivů. Existenci uzavřené vodní plochy ukončily pohyby zemské kůry, jejichž zásluhou se jako brána otevřel dosavadní uzávěr jezera na jeho nejzazším východním cípu – někde tam, kde jsou dnešní brazilská města Obidos a Santarém. Definitivně se tam odtrhly od sebe povrchové části Guyanského a Brazilského masivu a, zprvu jen poměrně úzkým průlivem, který se však stále rozšiřoval, vyteklo jezero do Atlantiku. Na mocných vrstvách sedimentů ho nahradila říční síť, jaká nemá na světě obdobu.

Někdejší souvislost s Afrikou se kupodivu nepřerušila úplně, přestože mapa světa vypovídá o opaku. Spojení po souši nahradilo spojení vzduchem. Půdě, do níž se zarývají kořeny amazonské pralesní vegetace, slouží za základ prach, vyvanutý ze Sahary a zásluhou pasátových větrů přenesený přes Atlantský oceán. A další z podmínek existence Amazonie v dnešní podobě je právě vodní plocha tohoto oceánu, protože vlivem západního proudění vzduchu dodává Amazonii vlhkost, bez níž by dnešní prales nemohl existovat a nahradila by ho suchá savana. K podobnému nahrazení ostatně částečně došlo zhruba před dvěma a půl miliony let s nástupem doby ledové. V rovníkové oblasti se projevilo ochlazení planety sušším klimatem, provázeným vznikem savan, z nichž do některých prales už nikdy nepronikl. Do některých ano a tyto změny trvají až do dnešních dnů, čehož důkazem jsou opět zápisy starých kronikářů ze šestnáctého a sedmnáctého století. Některé partie břehů Amazonky, později zarostlé lesem, byly v době prvních dobyvatelů evidentně savanovými loukami a stály na nich indiánské osady.

O tom, jak dlouho obývají indiáni Amazonii, v podstatě pořád není úplně jasno a možná nikdy nebude, protože vždycky se najde něco nového, co opraví předchozí hypotézy. Zatím se odhady a výpočty za pomoci radioaktivního izotopu uhlíku zastavily na čísle 11 200 roků, což je stáří artefaktů, nalezených v jeskyni Piedra Pintada u města Santarém na dolní Amazonce. O těch tu bude psáno v kapitole o výzkumné cestě Theodora Roosevelta, v níž mají místo z toho důvodu, že jejich objevitelkou je příbuzná a jmenovkyně tohoto někdejšího prezidenta Spojených států. Na jiném místě, v kapitole o jezuitovi Samuelu Fritzovi, se bude mluvit o nálezech koster, zbytků kamenných nástrojů a petroglyfech na březích peruánského jezera Lauricocha, z něhož vytéká Marañón, kdysi považovaný za hlavní zdrojnici Amazonky. I tito indiánští lovci a sběrači žili v Amazonii dříve než před deseti tisíci lety, což se předtím, než k těmto nálezům došlo, pokládalo za nemožné. Takřka pohádkově působí také odhady o početnosti indiánů v nížinné Amazonii před příchodem Evropanů – pohybují se v mnohonásobcích čísel dnešního stavu a zastavují se až někde u pěti milionů.

Dotřetice a naposled se v těchto odstavcích o indiánské historii Amazonie odkážu na jednu z příštích kapitol, tentokrát na tu o průzkumníkovi a mystikovi Percy Fawcettovi. Píše se v ní o dalším poměrně čerstvém objevu, potírajícím dřívější představy. Pralesní prostředí není příznivé stavebnickému a technologickému rozvoji a navíc tu schází to, čeho měli naopak horští indiáni přebytek: kamení jako stavební materiál. To, že by tu mohlo vzniknout město, srovnatelné například s inckým Cuskem, je proto nemyslitelné. Na začátku našeho století, v roce 2003, zveřejnil však americký archeolog Michael Heckenberg své objevy zbytků a stop po městech, rozložených v předkolumbovské době na březích Xingu, posledního velkého přítoku Amazonky před jejím ústím. Staří Xingané stavěli města kruhového půdorysu, obklopená palisádami, hrázemi a příkopy. Nechyběla v nich náměstí a měla i systém pravoúhlých ulic, a jenom to, že vzhledem k nedostatku kamení v amazonské nížině byla stavěna z hlíny, způsobilo, že nejsou zachována. Místy na nich stojí vesnice současných indiánů, a proto jsou dnes jejich zbytky pramálo viditelné, což vysvětluje pozdní datum jejich objevení. Kromě toho, že je dodnes zachována urbanistická struktura, proslavila se Heckenbergova města v krátké době také množstvím vykopaných keramických úlomků, umožňujících stanovit celkem přesně stáří jejich výroby – okolo roku 1200 nového letopočtu. Stavby Inků, nejvyspělejších indiánů rozhraní středověku a novověku, kteří měli ke svým pralesním sousedům na východě přezíravý vztah, jsou o něco mladší.

Zmiňované Cusco můžeme zde dát jako příklad města, které je sice součástí povodí Amazonky, ale nikoliv Amazonie v užším slova smyslu. Za tu se běžně považuje nížinná část povodí a nikoliv vysoko položená údolí andských řek. Cusco leží ve výšce 3 400 metrů nad mořem mezi dvěma zdrojnicemi Amazonky Urubambou a Apurímakem, z nichž ta druhá, jižnější, to svou délkou jasně vyhrává při posuzování, který tok je tím, jehož pramen je vlastně pramenem Amazonky. Rozdíl ve jménech napovídá, že je třeba rezignovat na to, že by si snad veletok podržel své jméno proti proudu až k prameni jako třeba naše Labe. Pokud to někoho zajímá, musí si – při vědomí, že jde stále o jeden tok – seřadit od pramene jména Carhuasanta, Lloqueta, Rio Hornilllos, Apurímac, Ene, Tambo, Ucayali a Amazonka, k nimž ještě Brazilci přidávají pro úsek od soutoku Ucayali s Marañónem po vtok Rio Negra do Amazonky jméno Solimões.

Potok Carhuasanta, jemuž se mezi čtyřmi potočními konkurenty, stékajícími z vysokohorských svahů k Lloquetě, přisuzuje nárok na to být tím nejdůležitějším, vytéká z pramenního jezírka ve výšce 5 150 m n.m. na svahu hory Nevado Mismi (5 268 m n.m.), ozdobené na vrcholu ledovcem, který ovšem nesahá až k jezírku. Češi můžou být hrdi na to, že přesnou pozici pramene a celého prameniště včetně dalších potoků zaměřila a vědecky probádala na dvou výpravách v letech 1999 a 2000 česká expedice, vedená geografem Bohumírem Janským (*1951). Její členové ovšem nebyli prvními lidmi u pramene Carhuasanty – těmi se stali už v roce 1971 tři Američané vedení Lorenem McIntyrem (1917–2003), dopisovatelem nejznámějšího geografického magazínu National Geographic. V něm byl také jejich objev v roce 1972 popsán. Pozoruhodné je to, že český podíl na průzkumu pramenů Amazonky nezačíná až Janským, nýbrž již zmíněným jezuitou Samuelem Fritzem. Fritz se v souhlasu s vědomostmi své doby domníval, že hlavní zdrojnicí Amazonky je Marañón, a navštívil proto v roce 1693 peruánské vysokohorské jezero Lauricocha, odkud tato řeka vytéká.

Hora Illimani nad bolívijským La Pazem je druhým nejvyšším vrcholem povodí Amazonky, do nějž už vlastní město nepatří, neboť z něj stékají vody k jezeru Titicaca.

Složitost orografie pásu And se projevuje tím, že nejvyšší hory amazonského povodí, a tedy Amazonie v širším slova smyslu, leží úplně jinde než poblíž pramenů. Číslem jedna je Yerupajá (6 634 m n.m.) v tajuplném andském pohoří Huayhuash 250 kilometrů severně od peruánského hlavního města Limy a číslem dvě Illimani (6 439 m n.m.) v andském Královském hřebeni (Cordillera Real) nad bolívijským hlavním městem La Paz. Zcela mimo povodí zůstává nejvyšší peruánský vrchol Huascarán (6 768 m n.m.), z jehož obou stran stékají vody k západu do Pacifiku a nikoliv na východ do Amazonie.

Ve světle toho, co je psáno výše, se poněkud komplikuje odpověď na to, kdo byl prvním Evropanem na Amazonce. Je pravda, že okolo ústí veletoku proplul už v roce 1500 Kolumbův navigátor a kapitán Vicente Yáñez Pinzón (1462–1514), ale vnitrozemskou Amazonku objevil až o 41 let později hrdina naší první kapitoly Francisco Orellana (1511–1546). Horním tokem amazonského veletoku je však Apurímac, a na něm byli Evropané už devět let před Orellanovým objevem. V roce 1533 ho překročili tři takřka neznámí členové dobyvatelské výpravy Francisca Pizarra – notář Juan Zárate a dva řadoví vojáci Martín Bueno a Pedro Moguer. Jejich velitel je tehdy vyslal ze severoperuánské Cajamarky na jih do sídelního města Inků Cusca s početným inckým doprovodem pro zlaté a stříbrné předměty, které měly sloužit jako výkupné za zajatého inckého prince Atahualpu. Jistě by rádi oželeli svoji posmrtnou slávu objevitelů, kdyby se mohli Apurímaku vyhnout, protože přes něj vedl jeden z pověstných zavěšených inckých mostů, upletených z vysokohorské trávy ichu a rozhodně nenabízejících chodcům a jezdcům pocit jistoty a bezpečí

Nejpočetnějšími obyvateli břehů Amazonky a jejích přítoků jsou míšenci; příkladem je dívka z osady Fátima nedaleko Iquitosu, pózující s papouškem amazoňanem.

Dnešní rozdělení Jižní Ameriky je plodem evropské politické situace patnáctého a šestnáctého století. Dvě tehdejší námořní velmoci, které ležely na Iberském poloostrově, Španělsko a Portugalsko, ovládly díky svým odvážným kapitánům a vojákům v podstatě celou Jižní a Střední Ameriku, a dodatečné pokusy Britů, Francouzů a Holanďanů prosadit se na těchto světadílech se setkaly jen s velmi omezeným úspěchem. Fantastické dobyvatelské úspěchy Hernána Cortése v Mexiku a Francisca Pizarra v Peru, a z nich vycházející vidina rychlého zbohatnutí, způsobily příliv Ibeřanů do Nového světa, přičemž Portugalci zpočátku víceméně paběrkovali na pobřeží dnešní Brazílie, objeveném v roce 1500 mořeplavcem Pedrem Cabralem podivnou náhodou při cestě, která se podle původního plánu neměla vzdálit od Afriky. S problémem, že jim podle papežského rozhodnutí z roku 1494 o demarkační linii přísluší jenom malá část brazilského pobřeží, si ovšem Portugalci nedělali hlavu a vytrvale posouvali své brazilské pozice na západ, což trvalo přesně čtvrt tisíciletí, tedy až do roku 1750, kdy se portugalský král dohodl se španělským, že pokud jde o hranice držav, zakonzervují dosažený stav. V té době už se pomalu schylovalo k emancipaci kolonií, v nichž se na vládě stále více podíleli rodilí Američané, kteří sice měli španělské nebo portugalské kořeny, ale přitom toužili po politickém a především hospodářském osamostatnění. Tento proces vyvrcholil ve dvacátých letech devatenáctého století vznikem států v hranicích bývalých kolonií. Amazonie takto zůstala rozdělena mezi šest států, z nichž zdaleka největší krajíc připadl Brazílii, následované podle rozlohy podílů Peru, Bolívií, Kolumbií, Ekvádorem a Venezuelou. Na dnešních mapách k těmto zemím přibývá i stát Guyana úzkým pruhem svého území, které bylo původně venezuelské, a které zahrnuje levé přítoky hraniční řeky Takutu, stékající k jihu do amazonského povodí.

Několik století přítomnosti potomků Evropanů změnilo nížinnou Amazonii nejenom pokud jde o složení obyvatelstva, v němž dnes převládají míšenci, nýbrž i z hlediska charakteru využívání pralesů a řídkých původních savan. Většina kmenů pralesních indiánů žila v podstatě ze dne na den a byla schopná uživit se lovem a sběrem pouze v malých skupinách, protože pro větší společenství by úlovek nestačil. Do jisté míry se to týká i rybolovu, jehož výsledek obzvlášť v deštivých obdobích nebyl zaručený. Byla zde řeč o Omaguích, kteří představovali výjimku tím, že pěstovali maniok a chovali želvy, ale i ti měli problémy s úrodností půdy, která sice byla vyhovující, ale jenom zhruba půl roku, protože úrodné úseky byly během dešťů zalité vodou, což na druhé straně podpořilo jejich plodnost po zbytek roku. Jinak mají tropické půdy Amazonie zásadní chybu – nedostatek humusu. Vlhkost a vysoké teploty nahrávají vývoji mikroorganismů, které příliš rychle spotřebují organickou hmotu ze spadaného listí. Kořeny pralesních stromů jsou tomuto stavu přizpůsobeny tím, že jsou schopny si brát z půdy jinak obtížně dostupné živiny, ale tuto schopnost nelze očekávat od zemědělských plodin.

I tak velký přírodovědec, jako byl Alexander Humboldt (1769–1859), se nechal svést pohledem na bujaré pralesní porosty a psal o skvělých perspektivách zemědělství v Amazonii. Sám přímo na Amazonce nikdy nebyl a v jejím povodí se ocitl až během plavby po venezuelském úseku Rio Negra a po kanálu Casiquiare, spojujícím amazonské povodí s orinockým, a podruhé pak na Marañónu při cestě z Ekvádoru do Peru. Ale ani u přírodovědců, kteří znali Amazonku od ústí až po peruánskou část a byli perfektní botanici a zoologové, jako Britové Spruce a Bates, se nedočkáme nějakého příkrého soudu o amazonské neúrodnosti. Na to musely přijít až tragické pokusy spojené s likvidací pralesa v sousedství města Belém (dříve Pará) v oblasti zvané Bragantina, kam se po náborech nastěhovali bezzemci z celé Brazílie. S tím, jak jejich nová, původně skvěle vypadající půda, přestávala rodit, postupovali s vypalováním stále dál, až vznikl jeden velký úhor, který ovšem nemohl být znovu zúrodňován – tedy zcela jalové území, které místo aby zásobovalo Belém, stalo se samo závislé na zásobování zvnějšku.

Zatímco v Andách a jejich podhůří proběhly zlaté i stříbrné horečky, obrovská nížinná oblast Amazonie dlouho nebyla schopná nabídnout v obstojném měřítku nic než dřevo, jehož využitelnost byla při rozmanitosti pralesa a obtížnosti dopravy po řekách omezená. Nakonec to ale byl přece jenom nikoliv minerální, nýbrž rostlinný zdroj, který přinesl Amazonii vytoužené bohatství. O tom, že z určitých stromů lze získat tekutinu, která na vzduchu tuhne a stává se elastickou pevnou hmotou, se vědělo sice už před cestou La Condamina, popsanou tu v samostatné kapitole, ale byl to právě až tento francouzský vědec, který na zajímavou látku a její vlastnosti upozornil po svém návratu do Francie v roce 1744. Trvalo ještě nějaký čas, než byl dárcovský strom na základě taxonomických pravidel La Condaminova současníka Carla von Linného pokřtěn latinským jménem Hevea brasiliensis, odvozeným od slova hevé, jímž označovali latexové mléko, vytékající ze stromu, Omaguové. Pro vytékající a pak utuhlou hmotu se vžil v mnoha zemích včetně Česka název „kaučuk“, přijatý přes španělštinu (caucho) z kečujštiny, jazyka Inků, v němž se takto poeticky označoval „pláč stromu“.

Prakticky jedinou výjimkou mezi evropskými jazyky je angličtina, kde kaučuku říkají rubber (od slova rub, mezi jehož mnoho významů patří i „gumovat“). Vědět o této výjimce je důležité už proto, že o kaučukový boom se svými objevy zasloužili především Britové a Američané. Angličané Thomas Hanckock a Charles MacIntosh jsou autory patentů na změkčení, tvarování a rozpouštění kaučuku, a Američan Charles Goodyear vynalezl vulkanizaci. Jejich objevy se vešly do rozmezí let 1820 až 1850. V té době už se začal kaučuk využívat i jako potah kol povozů, ale pravou revoluci způsobil až v roce 1888 vynález pneumatiky plněné vzduchem, dílo skotského veterináře Johna Dunlopa. Poptávka Evropy a Severní Ameriky raketově vzrostla a zastrčené kouty Amazonie – té nížinné, neboť v horách se kaučukovníku nedaří – získaly najednou netušenou cenu. Těžbu nešlo provádět jinak než velmi rudimentárním způsobem, spočívajícím v prohledávání pralesa, a po nalezení vhodného stromu v provedední zářezů do kmene a zachycení latexového mléka do speciální nádoby. Mléko se pak na místě, využívaném sběračem i k přespávání, zpracovávalo několik hodin nad kouřem, aby utuhlo v pevnou pružnou hmotu.

Pracovní túry pralesem vedly mimo cesty špatně prostupnou vegetací, leckdy v bahně nebo v močále. Hadi byli neustálou hrozbou, rozhodně vážnější než třeba šelmy, ale největším problémem byl hmyz a nižší bezobratlí – komáři, muchničky, vosy, mravenci, štíři, pijavice, jedovatí pavouci a stonožky a další amazonští trapiči. Hledač a současně zpracovatel a nosič kaučuku, v Brazílii pojmenovaný seringueiro a ve španělsky mluvících zemích cauchero, byl základním článkem řetězu, který vedl přes místní šéfy (patrãos, patrones) a obchodníky do center na velkých řekách – peruánského Iquitosu a brazilského Manausu –, odkud kaučuk putoval k Atlantiku a pak do Evropy a Severní Ameriky. Oč byla práce prostých hledačů těžší, o to rychleji bohatli patroni a překupníci, obzvlášť když na některých místech začali ke sběru využívat indiány. Odhalení otrockého systému, zavedeného peruánskými kaučukáři na amazonském přítoku Putumayo, hraniční řece Peru a Kolumbie, mělo později v Evropě velkou publicitu, ale na obrovskou výnosnost kaučukového byznysu skandál neměl vliv.

Seringueiro při stáčení latexu z naříznutého kmene kaučukovníku.

Podle zlatokopeckého vzoru se někdy používá výraz „kaučuková horečka“, což celkem sedí, až na dobu trvání, která u zlatých horeček trvala nanejvýš pár let, kdežto u kaučuku přes třicet – zhruba od roku 1879 do roku 1912. V prvním z těchto letopočtů poprvé přesáhl vývoz jihoamerického kaučuku 10 000 tun. Pro velké kaučukáře a vývozce nastal čas pohádkových příjmů, zvyšujících se rok od roku takřka geometrickou řadou. O 32 let později přišel krach, způsobený konkurencí asijských plantáží, které těsně před první světovou válkou byly schopny zásobit svět 70 000 tunami. Už totiž nešlo o jihoamerický monopol. Ze semen kaučukových stromů Hevea brasiliensis, vyvezených potají z Brazílie už v roce 1876 jistým Henrym Wickhamem, se v jihovýchodní Asii nejen podařilo za třicet let vypěstovat stromy, nýbrž i založit plantáže, což při pokusech na jihoamerickém kontinentu nevedlo k úspěchu. Shodou okolností přesně v roce krachu byla dokončena stavitelsky nesmírně náročná trať zvaná Madeira–Mamoré, spojující brazilská města Guajará Mirim a Porto Velho. Měla za úkol obejít peřejnaté úseky řek, které měla v názvu, a usnadnit tím dopravu kaučuku od zdrojů v pralese do splavné Amazonky a po ní do Manausu. Dá se říct, že ohromná investice nejen peněz, nýbrž i lidských životů, ztratila cenu v den svého uvedení do života.

Optimální řešení dopravy kaučuku nabízela po celou dobu boomu jen Amazonka, držitelka všech možných světových rekordů. Jedním z nich je ten, že po ní můžou plout zaoceánské lodi od Atlantiku do nitra kontinentu celých tisíc mil (1 600 kilometrů), což je přesně vzdálenost Manausu, města vystavěného na levém břehu Ria Negro těsně před ústím této řeky do Amazonky. V jeho přístavu by mohl přistát za vyššího stavu vody i Titanic neblahé paměti se svým ponorem 10,5 metru. Pro nízký stav vody je dovolený ponor 8 metrů, což zaručuje přístup velkých lodí po celý rok. Běžná hloubka Amazonky v daném úseku je ovšem mnohem větší, a v maximu v úžině u města Obidos dosahuje až 300 metrů.

Důležitost Manausu v době kaučukového boomu vystřelila doslova ke hvězdám. Kaučuk, připlouvající sem v člunech a parnících po Amazonce, Purusu, Madeiře a dalších řekách, se tady překládal a ve městě se domlouvaly obchody. Počínaje osmdesátými léty devatenáctého století získal Manaus proslulost uskutečňováním do té doby nemyslitelných věcí. Ze zastrčeného hnízda, rozloženého okolo někdejší portugalské pevnosti s dlouhým jménem Forte de São José da Barra do Rio Negro, se stalo nejmodernější město Brazílie a nejrychleji se rozvíjející město světa, ale také místo proslulé extravagancemi. Šlo tudy čtyřicet procent exportu celé obrovské Brazílie, přičemž samozřejmě hlavní roli hrál kaučuk, na jehož vývoz se vybírala vysoká daň. Jako první město v Brazílii měl Manaus elektrickou síť, a jeho vodovodní a kanalizační systém předčil všechna ostatní města Jižní Ameriky. V době, kdy ještě v New Yorku a v Praze tahala tramvaje koňská spřežení, poháněl už Manaus své tramvaje elektřinou. Bohatí doslova nevěděli co s penězi, a tak se traduje nepříklad to, že bohaté rodiny posílaly své prádlo k vyprání do Lisabonu, anebo že na opulentních večeřích a oslavách si boháči zapalovali fanfaronsky své kubánské doutníky stodolarovkami a napájeli koně šampaňským. Poněkud rozumnějším symbolem přepychu se stala stavba opery, jejíž budova, dokončená v roce 1896, je dnes hlavním turistickým tahákem města. Při slavnostním otevření Teatra Amazonas se 7. ledna 1897 hrála Ponchielliho opera La Gioconda s kompletním italským orchestrem i sólisty, kteří připluli za astronomické peníze.

A pak to všechno zhaslo, a to doslova. Přechod od bohatství k normalitě brazilského provinčního města byl skutečně tak drsný, že několik let po skončení kaučukového boomu se Manaus ocitl bez veřejného osvětlení i elektrických tramvají. Chod generátorů byl příliš drahý. Příliv lidí ovšem pokračoval, obchodním centrem a významným přístavem město zůstalo, a našla se odvětví zaměstnávající lidi – například stavba lodí nebo chemický průmysl –, která prokázala větší životnost než kdysi překládání a clení kaučuku. Dnešní Manaus má skoro dva miliony obyvatel, univerzitu, mezinárodní letiště, a jako hlavní město státu Amazonas také silniční spojení s hlavními městy sousedních brazilských států Roraimy a Rondonie. Tenoři a subrety se už dávno dopravují letadly, a tak po devadesáti letech odmlčení dokonce nedávno začala fungovat i proslulá opera, podporovaná místním orchestrem. Jinak je ovšem Manaus městem bez zvláštního půvabu, v němž je, řečeno oblíbenou anglickou frází, „mnoho věcí ke zlepšení“ – osobně bych řekl, že především čistota a zacházení s odpadky. Jedno lákadlo však zůstává – soutok černé vody Ria Negra s okrovou vodou Amazonky. Z manauského přístavu k němu plujete deset kilometrů, a další dlouhé kilometry můžete z lodi sledovat dva barevně ostře odlišené proudy, jimž se vůbec nechce se promísit. Zprvu proudí souběžný tmavý a světlý tok v  místech, kde z prostředka řeky ještě dohlédnete na oba břehy, ale dále po řece už to je problém, protože řeka se tam rozlije do patnáctikilometrové šíře.

Vyhnout se kaučuku při psaní o Amazonii nelze a tato knížka není výjimkou. Do doby kaučukového boomu zapadá přesně první část vyprávění o amazonských cestách plukovníka Fawcetta (který je takto otitulován ve většině literatury, ačkoliv navzdory hrdinské epizodě v první světové válce to v Británii dotáhl jen na podplukovníka). Ten přišel do styku především se zbohatlíky těžícími ze zaslíbené země kaučukářů na zdrojnicích největšího amazonského přítoku Madeiry jménem Madre de Díos a Beni. Na to, že jsou to pouze druhotné přítoky hlavní řeky povodí, jsou to řeky mohutné, a zanedbatelné nejsou ani z hydrologického hlediska ještě o stupeň nižší příhraniční řeky Peru a Bolívie jménem Heath a Tambopata. Do krajiny na Madre de Díos, Heathu a Tambopatě, stejně jako do blízkosti dalšího někdejšího kaučukářského Eldoráda, ležícího na horním Purusu, jsem měl příležitost během svých peruánských let nahlédnout. Znám tedy trochu dějiště dramatických Fawcettových příhod, které se odehrály v prvním desetiletí dvacátého století, kdy kaučukářský boom vrcholil. Ani dnes, v době člunů poháněných motorem, radiového spojení, orientace za pomoci satelitů a nezbytných motorových pil, není pohyb v těchto končinách jednoduchý a lze se jenom domýšlet, jak obtížný byl před více než sto lety.

Budova opery v Manausu, zůstatek z doby největší slávy města, se stala jeho symbolem.

Podobně obtížným a nebezpečným projektem, jako byly Fawcettovy cesty za zpřesněním státních hranic Bolívie, Brazílie a Peru, byla stavba telegrafních linek v jižní části brazilské Amazonie v letech 1890 až 1922. O jejím hlavním protagonistovi a vedoucím, Cândido Rondonovi (1865–1958), je zde psáno v kapitole o objevitelské cestě, o jejíž vedení se Rondon dělil s bývalým prezidentem Spojených států Theodorem Rooseveltem. Pro Rondona to ovšem byla jenom krátká epizoda, přestávka v jeho hlavní činnosti. Tou bylo natažení více než 6 000 kilometrů telegrafního vedení v krajině na mnoha místech do té doby neproniknutelné, především v brazilském státě Mato Grosso. Šlo zde o jednu z největších organizátorských a terénních akcí, jaké poznala Jižní Amerika. Pokrok spojovací techniky v podobě vynálezu bezdrátové telegrafie se nakonec na Rondonově gigantickém díle brutálně podepsal tím, že ho rázem udělal zbytečným, ale Rondon už zůstal zasloužilým brazilským hrdinou. Ostatně z několika míst, založených jako telegrafní stanice, se později stala významná krajská centra, vděčíci za svůj vznik právě Rondonovi, jehož zásluhy byly na sklonku života oceněny titulem „maršál“.

Fyzik Albert Einstein po své návštěvě Brazílie v roce 1925, při níž se seznámil s Rondonovým dílem, navrhl tehdejšího generála na Nobelovu cenu míru nikoliv za jeho vybudování telegrafní sítě, nýbrž za jednání s domorodými indiány. To byl a do jisté míry i je nejchoulostivější problém Amazonie. O vymírání celých velkých etnik už byla řeč; v tomto ohledu jde dnes naštěstí na devadesát devět procent už jen o historii. Částečně za ně mohly epidemie, částečně bělošské nebo míšenecké násilí. U Rondona šlo o postoj k tomu druhému případu. On sám, absolvent vojenských škol, byl po matce poloviční indián. Pro styk s pralesními indiány, v mnoha případech kontaktovaných poprvé, stanovil drastické heslo: za každou cenu k nim přistupovat mírumilovně a raději se nechat zabít než použít střelné zbraně.

Zajímavé je, že dva muži, kteří se v Brazílii stali známými pro stejný postoj k indiánům jako Rondon, byli rodilí Němci. První z nich, antropolog Karl von den Steinen (1855–1929) Rondona předešel, neboť k jeho mírumilovnému přibližení k indiánům na středním Xingu došlo už v letech 1884 až 1888. Kontaktování pověstných bojovníků kmene Suyá, do té doby pokládané za nemožné, se přitom odehrálo skutečně na hraně. Muži, zhyzdění destičkou vloženou mezi čelist a ret, na neozbrojeného antropologa mířili šípy v napjatých tetivách a stačilo, aby jednomu z nich povolily nervy, a přišli bychom o Steinenovo svědectví.

Další Němec Curt Unckel (1883–1945) začínal v Brazílii v roce 1903 jako amatérský etnograf, jemuž nedělalo potíž žít životem indiánů. Od nich také získal druhé příjmení Nimuendajú, znamenající v jazyce Guaraní „ten, kdo žije s námi“. Později v něm získal Rondon spolupracovníka, jenž kontaktoval pravděpodobně největší počet etnik a skupin v Amazonii, a napsal o více než čtyřiceti z nich cenné antropologické studie.

V Rondonových stopách šel a vlastně dosud jde celý šik prostředníků, vyjednavačů a zřizovatelů chráněných území. Těchto lidí je zapotřebí ne už tolik pro jednání s nekontaktovanými etniky, jichž přežívá v amazonském pralese minimum, jako pro ochranu indiánských území a záchranu indiánských jazyků a zvyků. Na tak velkém prostoru, jakým je Amazonie, není o problémy a konflikty, ať existující nebo potenciální, nouze. Staví se tu silnice a přehrady a čas od času dochází k objevu ložisek nerostných surovin a k těžařské činnosti. O tom, že náplavy některých řek jsou diamantonosné a zlatonosné, se ví už dlouho, a slovo garimpeiro, označující brazilského hledače minerálních pokladů, se stalo mezinárodně známým a používaným i mimo brazilské hranice. Mezi garimpeiry a indiány logicky vzniká napětí a vyloučit občasný střet je obtížné. Nejhorší případ z poslední doby se týká známého etnika Cinta Larga v Mato Grossu, kde došlo ke konfliktu na velmi bohatém ložisku diamantů, v tomto případě nikoliv nanesených řekou, nýbrž vynesených k povrchu v klasické kimberlitové vyvřelině. I o této události se lze dočíst v kapitole o Rooseveltovi.

V kapitolách o Orellanovi, Fritzovi a La Condaminovi, v nichž má hodně místa krajina severního Peru, však nezbylo místo na zmínku o jiném konfliktu. Měl přinejmenším celoperuánskou důležitost, a tak jenom na okraj poznamenávám, že i mě ovlivnil, neboť mě v roce 2009 donutil přerušit pozemní cestu z Limy přes Chiclayo do severoperuánských měst Mayobamba a Tarapoto. V peruánské stejně jako v sousední ekvádorské části Amazonie jsou dnes těženy zásoby ropy a zemního plynu, a právě v souvislosti s nimi schválila peruánská vláda neobyčejně arogantní doplňky Zákona o lesech a divoké fauně, jimž přidělila čísla 1064 a 1090. Podle nich mohl stát pronajmout až 450 000 čtverečních kilometrů peruánské části Amazonie zahraničním společnostem, které by tu mohly sice za vysoký nájem, ale zato podle vlastních potřeb provádět průzkum a těžbu nerostů i dřeva. Domorodců se v podstatě nikdo neptal, jestli s podobným opatřením souhlasí. Demonstrace, při nichž indiáni obsadili jediný most v regionu na silnici přes řeku Marañón a dva měsíce blokovali veškerou pozemní dopravu do Amazonie, se neobešly bez desítek mrtvých a zraněných na straně indiánů i policistů. Doplňky nakonec byly zrušeny v témž roce, kdy byly schváleny. Kdo by v tomto konfliktu nefandil indiánům? Na mě však tenkrát vybyl Černý Petr v podobě nemožnosti projet se po stopách, které tu v osmnáctém a na začátku devatenenáctého století zanechali La Condamine a Humboldt. Čímž naštěstí není řečeno, že jsem se v těch stopách neocitl při jiných příležitostech.

Jmenovaní dva vědci se stali průkopníky toho, co by se dalo shrnout do pojmu „amazonská přírodověda“. Tento obor je do dnešních dnů v plném rozvoji, snadno prokazatelném počtem publikací, které každoročně vycházejí, a ještě markantněji tím, že podobným tempem narůstá i počet nově objevených rostlinných a živočišných druhů. V biodiverzitě, čili v rozmanitosti a počtu druhů, nemá Amazonie rovnocenného soupeře na celé planetě, přičemž vynikají zejména oblasti pod východním svahem And, jako jsou ekvádorský národní park Yasuní na pravých přítocích řeky Napo nebo peruánský národní park Manú na stejnojmenném levém přítoku řeky Madre de Díos. Na ploše odpovídající pětině naší republiky našli v Manú botanici na 20 000 druhů rostlin a entomologové například 1 300 druhů motýlů – a každému je jasné, že tato čísla nikdy nebudou konečná.

Francouz La Condamine a pruský Němec Alexander Humboldt napsali svá stěžejní díla francouzsky, a ani další amazonská přírodovědecká klasika není v originálu psaná španělsky nebo portugalsky. O to, že jde tentokrát o angličtinu, se zasloužili dva Angličané a jeden Velšan, kteří se vypravili do Amazonie v letech 1848 a 1849 jako mladí přírodovědečtí nadšenci, které nikdo neznal, a po návratu se stali celebritami a nejvíc citovanými průzkumníky Amazonie v historii. Z Walesu pocházel ten, jenž se později stal neproslulejší, Alfred Russel Wallace (1823–1913). Přicestoval do přístavu Belém v ústí Amazonky společně s přítelem Henrym Walterem Batesem (1825–1892), aby zde společně rok pracovali především jako terénní entomologové. Byli nadšeni pralesem, který se tenkrát ještě bezmála tlačil do města. To už bohužel dávno není pravda a okolí Belému se stalo v negativním smyslu přímo vzorem toho, jak vypadá amazonská krajina po odlesnění a vyčerpání živin z povrchové vrstvy. Po roce se cesty obou rozdělily do různých koutů povodí a starší Wallace po čtyřech letech opustil Amazonii nadobro. Za svou slávu vděčí hlavně další dlouhé cestě, pro změnu do jihovýchodní Asie a Indonésie, mezi jejímiž ostrovy Lombokem a Bali stanovil ostrou hranici mezi ekosystémy, která se dnes po něm jmenuje Wallaceova linie. Amazonská epizoda pro něj skončila bezmála tragicky, když na zpáteční cestě při požáru lodi na Atlantiku přišel o své sbírky a část zápisků, jejichž fragment mu nicméně pomohl stát se zároveň s Darwinem tvůrcem vývojové teorie.

Cândido Rondon

(1865–1958)

je pokládán za člověka, který se nejvíc zasloužil o otevření brazilské Amazonie a o porozumění s pralesními indiány

Další dva Britové naštěstí o sbírky nepřišli a v obou případech šlo o jedny z největších, jaké kdy jednotlivec nasbíral. Bates byl především zoolog se zaměřením na entomologii a ornitologii, kdežto Richard Spruce (1817–1893), který dorazil do Belému o rok později, byl botanik a přes svou všestrannost především specialista na mechy a palmy. Oba měli po nějaký čas základnu v tehdy malém Manausu a potom se rozjeli proti proudu Amazonky a Rio Negra až do okrajových částí Amazonie v Peru, Kolumbii a Venezuele. Bates se vrátil do Anglie po jedenácti letech s neuvěřitelnou sbírkou, čítající 14 712 druhů hmyzu (nikoliv exemplářů – těch bylo mnohem víc), z nichž 8 000 nikdo před ním nepopsal. Spruce Batese ještě překonal v délce pobytu v Amazonii, prodloužil si jej na čtrnáct let a přivezl domů na 30 000 exemplářů rostlin, z nichž pak vědecky zpracoval například na 700 druhů mechovitých játrovek (Marchantiophyta, dříve Hepaticae), většinou do té doby neznámých. Pozoruhodný je jeho odhad počtu neobjevených druhů rostlin v Amazonii – na 50 000.

Cesta Alexandera Humboldta, odstartovaná v roce 1799, byla z hlediska poznání Jižní Ameriky vzdělanou Evropou v pravém slova smyslu epochální a jistě by si zasloužila větší pozornost než několik řádků. Zvláštností vědcova pětiletého pobytu v Novém světě bylo ovšem to, že se vůbec k Amazonce nedostal. Portugalci, tehdejší vládci Brazílie, mu neudělili vizum, a v další amazonské zemi Peru se jeho cesta omezila na západní část země. Není však pravda to, co tvrdí Hemming – že se Humboldt dotkl amazonského povodí jen při krátké cestě po Río Negru v jeho venezuelské části. Při pozdější cestě z Ekvádoru do Peru měl vědec několikadenní zastávku v Cajamarce, při níž tu mimo jiné objevil geomagnetický rovník. A řeky z cajamarského údolí stékají do Marañónu a patří tedy do Amazonie.

Nebylo původním záměrem autora oddělit ostře Amazonii od povodí Orinoka a věnovat se pouze tomu, co je v hranicích amazonské pánve. Tato hranice je na orinocko-amazonském předělu v jižní Venezuele jaksi smazaná – zásluhou spojení obou pánví ramenem Casiquiare mezi Orinokem a největším levým přítokem Amazonky Río Negrem: jde vůbec o dvě samostatná povodí, teče-li voda z jednoho do druhého?

Bylo tedy snadné zdůvodnit spojení Amazonie a Orinokie (což je výraz sice používaný, ale zdaleka ne tolik jako Amazonie) v jediné knize, ale narazilo to na jeden problém: kniha by neúnosně ztloustla. Problém vedl k rozhodnutí soustředit se jenom na to, co se odehrálo ve striktně vymezené hranici povodí Amazonky, a odložit Orinokii na eventuální samostatnou publikaci, jíž by vévodila taková jména jako jsou první člověk na Orinoku Diego Ordaz, zakladatel Bogoty Jiménez Quesada, britský básník, voják a dobrodruh Walter Raleigh, univerzální vědec Alexander Humboldt a další. S těžkým srdcem jsem kapitoly, věnované jejich cestám, z textu o Amazonii vyňal.

Na známé kresbě je zoolog Henry Bates (1825-1892) zobrazen při lovu tukanů.

Touto informací by se dala uvést některá další vymezení a s nimi i řešení jazykových problémů ve jménech a názvech.

Brazilci by asi nepokládali za vhodné označovat hlavní řeku Amazonie už od soutoku Ucayali s Marañónem jako Amazonku. Pro ně je to z tohoto místa až po Manaus Solimões. Pro ostatní svět je to ovšem trochu zbytečná komplikace a používá i pro tento úsek název Amazonka, nanejvýš doplněný závorkou, obsahující brazilské slovo. Takový je i přístup této knihy.

Jinak je zde brazilská a tedy v základu portugalská ortografie důsledně odlišována od pravopisu španělského, používaného v peruánské, bolívijské, ekvádorské, kolumbijské a venezuelské části Amazonie. Nejčastěji se to projevuje ve slově, označujícím řeku. Ve španělštině je to Río, v portugalštině Rio. Část venezuelsko-kolumbijské hranice tvoří tedy Río Negro, jakmile však tuto hranici opustí a vteče do Brazílie, stane se Rio Negrem. Není to příliš šikovné, ale lze si zvyknout. Ještě nešikovnější pro svět za hranicemi Brazílie jsou jména řek nebo měst s nosovou koncovkou -nã, reprezentovaná v našem textu hlavně řekou Aripuanã. Portugalská nosovka bývá ve španělštině nahrazována koncovkou –nán (tedy Aripuanán), zde se však držím originálu.

Svou epochální cestu Jižní Amerikou absolvoval

Alexander Humboldt (1769–1859)

jako mladý muž v dokonalé fyzické formě

Na začátku novověku řadu příjmení nahrazovala geografická jména původu nositele. Ve španělštině i portugalštině se za křestní jméno připojovala předložka de (z) a jméno kraje, města nebo vesnice. Francisco de Orellana byl tedy František z Orellany nebo Diego de Almagro Jakub z Almagra. V řadě jmen – například v předchozích dvou případech – se časem přestalo de používat a původní jméno místa se stalo příjmením. Ostatně už současníci Orellany nebo Almagra, jako bratři Pizarrové nebo Hernán Cortés, žádné de a tím pádem ani lokalitu v běžně používaném jméně neměli. V následujícím textu je v souladu s trendem zmíněná předložka vynechávána až na výjimky, kde se vžila tak, že je dnes „neodbouratelná“, jako například v případě kronikáře Ciezy de León.

Jedním z cílů tohoto úvodu bylo poskytnout základní informace o povodí Amazonky a jejich prostřednictvím se vyhnout nutosti vysvětlivek pod čarou nebo za jednotlivými kapitolami. Leccos je ostatně vysvětlováno přímo ve vyprávění.

Něco jiného jsou citáty z literárních pramenů, použité jako podpora textu. Je ponecháno na čtenáři, chce-li si je ověřit nebo ne, ale bylo by proti věrohodnosti této knihy, kdyby odkazy na ně chyběly. Jejich seznam tvoří společně s přehledem použité literatury a rejstříkem podpůrnou část knihy, která chce být zároveň čtivá i pravdivá. Ke „stravitelnosti“ textu, věnovaného historii objevů území pro nás poměrně vzdáleného, snad přispívá i to, že jednotlivé kapitoly jsou koncipovány jako samostatné příběhy. Není tedy nutné číst je po sobě tak, jak jsou řazeny, lze si mezi nimi vybírat.

‹ Západy slunce na Amazonce nabízejí často úchvatnou podívanou.

1. NEBYLO CESTY ZPÁTKY

Francisco Orellana

Cesty 1541–1545

Po Amazonce k Napu, po Napu k Amazonce

V roce 2009, v němž se odehrál děj následujících odstavců, který nás zavede k soutoku dvou důležitých řek, mělo město Iquitos 400 000 obyvatel. Tento údaj byl poměrně spolehlivý, protože jenom o dva roky dřív proběhlo v Peru sčítání lidu. Iquitos si dosud drželo status největšího města peruánské Amazonie, ačkoliv se na něj trochu dotahovalo město, z celého Peru nejrychleji rostoucí – Pucallpa na řece Ucayali, v němž sčítací komisaři napočítali 270 000 duší.

Z dalších „nej“ patřilo a dosud patří Iquitosu primát jediného velkého města na světě, které nemá silniční spojení s okolním světem. S hlavním městem Limou je spojuje letecká doprava, ale místo silnic má Iquitos a jeho hodně široké okolí – vlastně celý peruánský region Loreto, větší než Německo – řeky, řeky a zase řeky. Za dálnici si můžene dosadit Amazonku, za silnice první třídy dolní toky Marañónu, Ucayali, Huallagy, Pastazy a Napa, a za okresky stovky menších řek, které protkávají peruánskou Amazonii jako žilky na listech rostlin.

Mojí srdeční záležitostí je místo jménem Cumaceba, vzdálené od Iquitosu sotva hodinu plaby po proudu amazonské dálnice, se závěrečnou odbočkou do jednoho z postranních ramen. Když jsem tam byl poprvé, z člunu se vystupovalo na hliněný svah, na nějž ve výšce asi tří metrů navazovaly schody. Bylo to něco výjimečného, protože schody byly postaveny tak, aby u nich ten člun mohl přirazit, a někdy jich vůbec nebylo zapotřebí, protože byly zatopené a vystupovalo se přímo na plošinu nad řekou. Jenže ta první návštěva spadla do října 2005, kdy Amazonka měla nejnižší stav v moderních dějinách, a například Belénem, „benátskou“ čtvrtí Iquitosu s baráčky na kůlech nad vodou, jste mohli procházet po souši mezi těmi kůly (a bohužel i mezi obnaženými hromadami odpadků), a po vodě nebylo ani památky.

„Nikdy jsem něco takového nezažila, a to tady žiju od narození,“ řekla mi prodavačka na belénském trhu, od níž jsem si nestylově v době sucha kupoval pláštěnku. Bylo jí okolo padesáti. Vyskytnout se na nejvodnější řece na světě, když má nejmíň vody, to už je smůla, říkal jsem si. Ale nakonec to nebylo tak zlé, například pro rybáře to byla dobrá doba, neboť ryby byly přístupnější. V pralese jim byla dobrá kdejaká tůňka. A já jsem si mohl v následujících čtyřech letech užít Amazonky a jejích přítoků i za stavů hodně vysokých a za dnů hodně deštivých, kdy bych sušší klima bral všemi deseti.

Plošina nad řekou se od Cumaceby rozkládá do nedohledna, ale kdo by si to chtěl potvrdit na vlastní oči, musel by kvůli výhledu zlikvidovat prales, začínající hned za nábřežním srázem. Naštěstí k tomu dosud nedošlo, a proto, zastíněna hradbami stromů, nemohla být od řeky na očích ani lodge – tedy skupina dřevěných staveb, v nichž bylo možno přespávat. Vévodila jim stavba s kruhovým půdorysem, podobná cirkusovému šapitó, s dokonalou doškovou kuželovitou střechou. V té byla jídelna. Od ní směrem do lesa stála na kůlech – jako ostatně všechno v Cumacebě – dlouhá a úzká dřevěná budova, vystavěná na šířku pokojů či spíše kójí, jichž bylo vedle sebe asi dvacet. Podle nich se chodilo po prkenném chodníku se zábradlím, přikrytém střechou; vlastně to byla společná veranda kójí. Symetricky s touto zástavbou, to jest směrem k řece, vedla jako tunel sto padesát metrů dlouhá zastřešená dřevěná lávka nad močálovitým podkladem lesa. Tím tunelem jsem rád chodil po setmění s baterkou, protože na bočních stěnách, výše než kam šlo dosáhnout, se dali vidět krásní velcí sklípkani. Bezpochyby jsou teritoriální, protože nikdy si dva chlupatí pavoučí obři nekonkurovali ve vzdálenosti menší než nějakých patnáct metrů. Do té doby jsem je znal jako tvory pozemní, takže takhle hromadný výskyt ve výšce pro mě byl překvapením. Náš tunel pro ně musel být dobrým lovištěm.

O tom, že Cumaceba není tím pravým místem pro člověka s arachnofobií, jsem se přesvědčil na jednom z dalších pobytů. Přijeli jsme člunem z Iquitos, jenom pár lidí, a šli jsme si nejprve do ubikací odložit zavazadla. Najednou jsem slyšel vyděšený ženský křik. Sympatická Španělka z novomanželského páru, s nímž jsem se bavil cestou, vyběhla z jedné kóje, už nekřičela, ale viditelně se třásla.

„Díos mío, que monstruo!“ ukazovala do otevřených dveří. Zeptal jsem se, jestli můžu vstoupit. Uprostřed místnosti stál její muž jako pomník nerozhodnosti. Pohlédl na mě skoro s úlevou. Ukázal nahoru.

Strop místností byl vybaven vodorovnou sítí, nataženou na poměrně vysoké úrovni, kde na svislou stěnu šikmo navazovaly kůly, na nichž byla položena střecha. Průhledem tou sítí byl vidět rub střechy, která byla jako u všech dřevěných staveb na březích Amazonky dokonalým výtvorem z rostlinných materiálů. Ale když jsem se podíval nahoru, hned jsem pochopil, oč jde. Uprostřed sítě seděl černý sklípkan, který by s roztaženýma nohama hravě pokryl talíř běžné velikosti.

„Ten vám nemůže ublížit,“ konejšil jsem Španěly. Jednak ho oddělovala síť, jednak by sotva zaútočil na lidi. Zkušenost jsem nepředstíral, skutečně jsem ji měl. Ve Venezuele jsme si – já a kolegové z geologického průzkumu – nechávali lézt po nahých pažích sklípkany, které jsme dočasně věznili na ložisku uhlí Colorada na úpatí And. Byli jako naši domácí mazlíčci, dodávali jsme jim hmyzí potravu a oni ji přijímali.

Historka nemohla dopadnout jinak, než tak, že se Španělé přemístili do jiné kóje, ale obávám se, že svatební cesta páru byla touhle nevinnou příhodou ošklivě poznamenaná.

Ve čtvrti Belém v Iquitosu se život odehrává na loďkách a v domcích postavených na kůlech. V roce 2005 při extrémně nízkém stavu Amazonky se domky i lodi ocitly na souši.

Bylo mi líto, že v roce 2009 se mnou nemohl jet do Cumaceby Miguel, můj mladý průvodce pralesem v letech předchozích. Přijel jsem do Iquitos neohlášen a v kanceláři v železném domě, který kdysi na rohu náměstí nechali vystavět kaučukoví baroni podle návrhu autora Eiffelovky, mi oznámili, že Miguel je v terénu. Ten Miguel, kterého kdysi v jeho deseti letech poslali z rodiště na řece Curaray jako mimořádně nadané dítě do školy v Iquitos, kde už zůstal i po maturitě. Sporá pevná postava, hnědé oči, vlasy jako uhel, pleť zcela bělošská: u Miguela se dostalo slovu „míšenec“, někdy používanému pejorativně, dokonalého naplnění v kladném slova smyslu. Nejpozoruhodnější z jeho rodokmenu byl dědeček, jenž byl čistý indián, a to nikoliv ledajaký. Byl šamanem kmene Šuarů, proslulého kdysi tsantsami, zmenšenými hlavami zabitých nepřátel. V době Miguelovy dospělosti už nežil, ale své vědomosti o pralese mu předával ještě jako dítěti. Z jeho vnuka se stal pralesní vzdělanec, který nevěřil na kouzla, ale jako léčitel by se snadno uplatnil, protože znal užitečnost nebo škodlivost kdejakého listu, stonku, kořenu nebo kůry stromu. Kromě toho uměl španělsky a anglicky a občas mi k názvu rostliny nebo zvířete přidal i latinské jméno.

S Miguelem, potomkem šuarského šamana, jsem nebyl v nebezpečí, že se ztratím v pralese.

Dopravní loď Miluska na amazonském přítoku Napo.

Tentokrát se v Cumacebě objevil Pablo, asi třicetiletý Iquiteño, jehož hlavním posláním bylo řízení malé lodi, pod jejíž stříšku se mohlo naskládat až deset pasažérů. I jeho jsem už znal, protože jsem s ním jednou absolvoval cestu na Islu de Monos (Ostrov opic), kde žil jeden z amazonských podivínů jménem Gilberto Reátegui a jeho polokrotká a polodivoká čeládka volně se pohybujících opic nejrůznějších jihoamerických druhů.

„Mám objednávku,“ sdělil mi Pablo. „Do Mazánu má dneska nebo zítra připlout Miluska, a já tam pojedu vyzvednout dvě dámy.“

Vysvětlil mi, že seňoras jsou cestující Američanky, které chtějí poznat autentický prales a někdo jim doporučil Cumacebu. Jsou to dobrodružky, smál se Pablo, protože připlují na nákladní lodi, jezdící mezi přístavem Pantoja na ekvádorsko-peruánské hranici a Iquitosem. Cumaceba je na půli cesty mezi Mazánem a Iquitosem, ale na přistání nákladní lodi tam nejsou podmínky, nehledě na to, že by si musela zajet.

Ten Pablův smích jsem pochopil později, když jsem slyšel, do jakého dobrodružství se Američanky pustily. Teď jsem ale zavětřil. Obzvlášť po druhé půlce Pablova sdělení:

„A napřed musím ještě jet až do Bonbonaje, to je jedna lodge tam, kde Amazonka nabírá Napo.“

Večer se Pablo po rádiu dověděl, že Miluska bude v Mazánu určitě už zítra. A ráno jsme odstartovali společně.

Příhody této cesty, časově dost náročné, přestože Pablův člun není žádná želva, nebyly pro mě tak podstatné jako prostá a nijak dramatická obrátka za Bonbonaje. Tahle lodge byla naším nejvzdálenějším, ale v pořadí zastávek prvním cílem. Vysadili jsme tam tři Pablovy pasažéry a na mou žádost jsme za příplatek ještě poněkud popojeli po proudu, a ocitli jsme se v ústí řeky Napo. Kilometr jsme zajeli do přítoku, a teprve potom jsme se obrátili po jeho proudu, a tam kde skončil, pokračovali proti proudu Amazonky. Minuli jsme misii a vesnici Indiana a přirazili ke břehu o třicet kilometrů výše – což je trochu eufemistická formulace, neboť při mizivém spádu Amazonky nesvědčí o výškovém rozdílu nic jiného než směr proudu.

Přistáli jsme ve vesnici ribereños – tedy obyvatel břehů (riberas) Amazonky – jménem Timicurillo. Tvoří ji několik baráčků, ale má své přístaviště Varadero, silničku z betonových bloků a něco jako „stanici veřejné dopravy“ – plácek, na němž stojí zaparkované trojkolky. Těmto vozítkům s předkem motorky a zadkem dvoj- až třímístného kočáru s celuloidovými okny v plachtě, se v Peru říká motorizado, stejně jako jejich řidičům.

Pablo za pomoci muže zevlujícího na břehu upevnil loď, nasedli jsme do jedné z trojkolek a nechali se odvézt do městečka Mazán, postaveného rovněž na břehu, jenže nikoliv Amazonky, nýbrž Napa. Zvláštností dolního toku Napa je totiž to, že se v místě, kde dnes stojí Mazán, přiblíží k amazonskému veletoku takřka na dohled, ale pak se od jihovýchodního směru, jaký dodržuje na celé své trati, prudce odvrátí v pravém úhlu na severovýchod, a opíše ještě před svým ústím do Amazonky šedesátikilometrový oblouk. Pozemní zkratka mezi obcemi Mazán a Timicurillo, vybavená pětikilometrovou silničkou, může ušetřit cestujícím více než stokilometrou plavbu. A právě toho jsme využili s Pablem k cestě do Mazánu, a pak na zpáteční cestě do Timicurilla i se dvěma Američankami, které si sedly do druhé trojkolky.

Miluska, dost možná pojmenovaná po nějaké Češce, byla jedním ze tří nákladních a současně pasažérských plavidel, která v onom roce 2009 spojovala peruánské hraniční město Pantoja s Iquitosem na trati dlouhé 600 kilometrů. Stála u mazánského mola – nějakých třicet metrů dlouhá zeleně natřená loď s dvěma palubami, tou první krytou a druhou s vyčnívající kapitánskou a kromidelnickou kabinou. Pod kabinou se skvěl nápis Miluska a pod ním Bienvenidos a bordo, Vítejte na palubě. Příď měla Miluska hranatou a nekrytou jako vor, který ostatně připomínala tím, jak na ní byl naskládaný náklad, především sudy.

„Miluska? Nejhorší dosavadní zážitek z cesty,“ řekla nám po usazení v Pablově člunu první z Američanek, které podle věku i chování vypadaly spíš na señoritas než na señoras. Byly to baťůžkářky, které měly za sebou už pár měsíců cesty a právě přejely z Ekvádoru do Peru. Nebyly vůbec rozmazlené. Určitě by měly na letadlo z Quita do Limy a pak do Iquitosu, ale chtěly vidět Amazonii zdola. Cestovaly ze Států po zemi a po vodě a skončit chtěly až v Patagonii. Podle svých slov na to měly neomezeně času.

„Čtyřdenní horor,“ řekla druhá. „Ta loď byla plná už při výjezdu z Pantochy, a neustále přibírala. Lidi i zvířata všeho druhu. Prasata, kozy, opice. Hamaky už se musely věšet nad sebe. Soused nad vámi, pod vámi, vedle vás. Jít na záchod bylo strašné dobrodružství, a v noci to snad ani nešlo – už jenom jak se k němu dostat, a potom... Kdybyste viděli ten vnitřek!“

Potrava prý taky nestála za moc – suchá rýže, vařené plátanos (druh banánů), nebo juka (manioková hlíza), a k tomu kousek tvrdého hovězího masa nebo kuřete, koupeného cestou. Kdo si nevzal zásobu vody s sebou, byl na tom špatně, protože se pila voda z řeky, která zároveň sloužila jako bezedný odpadkový koš. V takovém množství vody se přece nějaká ta nečistota ztratí.

„V Cumacebě budete mít ráj na zemi,“ navnadil jsem dobrodružky. Myslel jsem to vážně, protože kuchařka Rosita, pokud měla materiál, vařila excelentně. Občas se sice něco nedostávalo – maso, sůl, nebo třeba nafta do agregátu – ale co bych s tím ty cestovatelky, prošlé utrpením Milusky, strašil. Amazonským podvečerem jsme pádili podle břehu, a za Pablem, sedícím na zádi u motoru, se v pěnách zavíralo koryto, vyryté naším člunem.

Napo vtéká do Amazonky – soutok jako každý jiný

Na soutoku už jsem jednou byl, ale to bylo při noční plavbě. Nesliboval jsem si, že ve dne uvidím bůhvíco, šlo spíš o jistý druh fetišismu – takový, jakým ostatně trpí kdekdo. Je to touha po tom, aby si člověk mohl říct o nějakém významném místě: byl jsem tam, viděl jsem to. A v případech, jako tento jsem se mohl vžít do pocitu objevitele.

Nevzpomínám si, že by někdo v literatuře chválil krásu Amazonky, což má jednoduchý důvod. Amazonka získává své jméno až tam, kde se její šířka dá měřit na kilometry – pro Peruánce a většinu světa tam, kde se v Peru stékají Ucayali s Marañónem, a pro Brazilce ještě o dva tisíce kilometrů dále po proudu, pod soutokem s Rio Negrem. Do tohoto bodu je to pro ně Solimões.

Až do ústí do Atlantiku jsou břehy Amazonky ploché, nikde neteče mezi kopci nebo dokonce v kaňonu, ani nemá žádné pořádné peřeje. Pokud dohlédnéte z jednoho břehu na druhý, vidíte za okrovou hladinou pouze uzounkou vodorovnou čáru pevniny, na čemž nemění nic ani to, je-li břeh porostlý lesem. Ozvláštněním jsou jenom ostrovy, jichž je mnoho, ale ani ty nemají žádnou mimořádnou přitažlivost, většinou jsou jako placky. To, co je skutečně zvláštní, nemá s krásou co dělat: jsou to „jedoucí“ klády a větve, připomínající, že se nedíváte na žádné jezero, nýbrž na nejširší sladkovodní proud světa.

Setkání Amazonky s Napem nepřináší výjimečnou podívanou – rozhodně ne takovou, jako soutok okrové Amazonky s černým Rio Negrem o tisíc kilometrů dále po vodě, který je na snímku.

A tak nejkrásnější na Amazonce může být to, co vlastně není Amazonkou, nýbrž oblohou nad ní. Oblaka nad řekou bývají nádherná, a co teprv, povede-li se podvečer! Západ pak hýří nad Amazonkou barvami, a přes krátkou dobu trvání je tak proměnlivý, že když se později podíváte na fotografie, zdá se vám, že jste nefotili deset minut, nýbrž několik dní za sebou.

Soutok Amazonky s Río Napo nemá nic, co by ho odlišovalo od toho, na co si plavec po hlavní řece zvyknul, než k němu doplul. Napo má stejnou barvu jako veletok, jenž ho přijímá, a zdánlivě se neliší příliš ani šířkou; vlévá se totiž v místech, kde Amazonku rozdělují ostrovy do několika ramen. Tím pádem ten, kdo připlouvá po Napu, by si mohl myslet, že se setkal s rovnocennou řekou, z čehož by ho ovšem měl brzy vyvést silný amazonský proud.

Nikoliv přímo na soutoku, nýbrž ještě před ním, se dnes rozkládá na levém břehu řeky Napo poměrně velké sídlo ribereños, počtem duší spíš městečko. Jeho jméno Francisco de Orellana je poctou muži, který okolo tohoto břehu proplul bezmála před půl tisíciletím. Došlo k tomu pravděpodobně v neděli 12. února 1542.

Proč „pravděpodobně“? Protože ta informace je z druhé ruky. V záznamech kronikáře výpravy, vedené conquistadorem Franciskem de Orellanou (1511–1546), o níž zde bude řeč, je sice o zmíněné neděli, jež byla kalendářním svátkem svaté Eulálie (Sancta Olalla), krátký zápis, ale ten se týká pouze velice časného nalodění po třídenním odpočinku na souši ve vesnici přátelských indiánů. Kronikářem byl účastník výpravy, kněz Gaspar de Carvajal (okolo 1500–1584).

Po třetí hodině jsme vyrazili z vesnice a vypluli jsme po naší řece nedělním ránem... 1

Teprve profesionální historik a kronikář Gonzalo Fernández de Oviedo Valdés, zkráceně jen Oviedo (1478–1557), který se setkal s vůdcem výpravy Orellanou na konci roku 1542 při jeho zastávce na ostrově Santo Domingo na zpáteční cestě do Španělska, popsal soutok a jeho objevení na základě Orellanova svědectví:

V den Svaté Eulálie za námi bylo už jedenáct dní února,...spojily se s řekou, po níž jsme pluli, další dvě řeky, a byly veliké, zvláště ta, která tekla vpravo: ta vládla všem řekám, a zdálo se, že je polyká; přicházela tak zběsile a s tak velkým proudem, že stromy a uschlé dříví, které nesla, působily hrůzu a ohromení... 2

Francisco Orellana (1511–1546)

byl podle některých pramenů o něco starší než jak je běžně udáváno;

v každém případě mu už v době nástupu plavby chybělo levé oko

Všem pozdějším interpretům bylo jasné, že nešlo o tři, nýbrž o dvě řeky, z nichž jedna se větvila kolem ostrovů. To byl také jeden z důvodů, proč jsem chtěl vidět soutok na vlastní oči. A jakkoli je ta polemika zbytečná, musím říct, že řekou, která se poblíž ústí rozdvojuje, není Napo, jak píše například jinak důkladný peruánský historik José Antonio de Busto Duthurbur u 3 . Napo se vlévá do Amazonky jediným velmi širokým kanálem a rozdělení na tři proudy nastává zásluhou dvou paralelních ostrovů v Amazonce těsně pod spojením obou řek. Hlavním tokem je evidentně ten nejjižnější, podle Ovieda „ten vpravo“ – ten furioso , který určitě nesl nejvíc stromů a větví. Střední tok prochází úžinou mezi oběma ostrovy a levá větev obtáčí severnější z nich.

V každém případě nebylo na objevení Amazonky Evropany nic patetického ani romantického. Žádná sláva, vztyčování praporu, žádné vzájemné objímání účastníků. A přitom to byl objev epochální, bez ohledu na to, že měřeno kritickým okem geografa šlo vlastně u této nejmohutnější řeky světa „jen“ o objev středního toku. Za horní tok byl dříve pokládán dnešní Marañon, a dnes je jím v očích geografů – zřejmě už definitivně – řeka, jejímž úsekům, ohraničeným vždy přijetím dalšího velkého přítoku, přidělili Peruánci čtyři jména: Apurímac, Ene, Tambo a Ucayali (a to ještě ignorujeme tři jména řeky na jejím pramenném úseku). Na Apurímacu se první Španělé ocitli už v první půli roku 1533 – tehdy, kdy přes něj přešli v průvodu Inků tři posli (notář Juan Zárate a vojáci Martín Bueno a Pedro Moguer), které Francisco Pizarro poslal pro poklady do Cuska 4. V listopadu téhož roku překročil Apurímac na cestě do Cusca i sám Pizarro.

Španělé nikdy neměli nouzi o kronikáře. Jim dnes vděčíme za věrohodný a plastický obraz conquisty, tedy období dobývání Ameriky. I v tak dramatické situaci, jakou byla neplánovaná a nepřipravená plavba do neznáma, se našel kronikář, byť jeho původním posláním byla pouze služba boží. Zmíněný otec Carvajal nepřestal konat své zápisy ani po tom, co přišel v jedné z potyček s indiány o oko.

Ironií náhody rovněž vůdce výpravy Orellana neměl jedno oko; přišel o ně ještě před začátkem cesty. Ve chvíli, kdy se výprava ocitla po plavbě po řekách a Atlantiku na ostrově Cubagua, drženém Španěly, měli oba, kněz a kapitán, čas posadit se nad Carvajalovými zápisky. („Dva muži dali dohromady dvě oči,“ s černým humorem poznamenává americký autor Buddy Levy.) Pak se jejich cesty rozdělily. Kněz se vracel do Peru, zatímco kapitán mířil na Santo Domingo, kde se setkal s elitním kronikářem Oviedem, tou dobou velitelem španělské pevnosti Ozama. Jak je vidět z předchozí ukázky, Oviedo „vytáhl“ z Orellany i věci, které v Carvajalových zápiscích chyběly. Do své knihy „ La Historia General de los Indías “ pojal pochopitelně i to, co v nich nechybělo, a stal se tak vlastně nejkomplexnějším historiografem výpravy, aniž se jí účastnil. (Připomeňme si ještě, že název Indías , později nahrazený „Amerikou“, vznikl z Kolumbova omylu. Mořeplavec si až do smrti myslel, že obeplul zeměkouli a přistál u Indie.)

O Orellanovi psali i další jeho současníci – kronikáři Pedro Cieza de León (1520–1554) a Agustín Zárate (1514–1560), kteří sice neměli to štěstí, aby mluvili přímo s ním jako Oviedo, ale setkali se s jeho velitelem Gonzalem Pizarrem (1502–1548). U Zárateho to bylo setkání zvláštního druhu, protože byl po krátkou dobu Gonzalovým vězněm. Cieza psal o Orellanovi jako o zrádci, který podvedl Gonzala, ale zrádcem byl nakonec i Gonzalo, když se později postavil proti samotnému španělskému králi. Jak je vidět, šlo o pořádně zamotanou historii. Bez velké nadsázky lze říct, že začala u Kolumba. Pokusme se shrnout co nejstručněji to, co se týkalo Gonzala a Orellany před tím, než se jejich osudy spojily.

Gonzalo a Orellana

Gonzalo Pizarro se dostal do Ameriky v roce 1530 zásluhou svého staršího bratra, s nímž měl stejného otce, ale nikoliv matku – Francisca Pizarra (*mezi 1471 a 1478 – 1541). Ten byl v té době pravým americkým veteránem, protože sem připlul společně s dvěma tisícovkami dalších kolonistů z rodného Španělska už v roce 1502. Stalo se tak na palubě lodí prvního z velkých konvojů, vypravených k obsazení Nového světa v důsledku Kolumbových objevů.

Francisco Pizarro byl skoro u všech důležitých akcí Španělů na novém kontinentě. Kromě jiného patřil v roce 1513 k Balboově výpravě objevitelů Pacifiku, a pak v roce 1519 spoluzakládal první město Evropanů na pacifickém pobřeží – Panamu. Opravdová Štěstěna se však na něj usmála až v roce 1528. Tehdy objevil na své třetí výpravě podle břehů Pacifiku bohaté město Tumbes, ovládané Inky. Vrátil se do Panamy a odplul do Španělska, kde mu král, příznivě naladěný po senzačních dobyvatelských úspěších vzdáleného Pizarrova příbuzného Hernána Cortése v Mexiku, udělil titul guvernér, platný pro země, které obsadí.

Gonzalo Pizarro

(1502–1546)

měl pověst skvělého jezdce a odvážného, ale bezohledného válečníka

Rekrutování důstojníků ve Španělsku bylo pro Franciska Pizarra rodinnou záležitostí. Společně s Gonzalem (1502–1546) odjížděli přes moře jako podřízení svého nevlastního bratra-guvernéra i další Pizarrové Hernando (1501–1578) a Juan (1511–1536), jakož i guvernérův nevlastní bratr z matčiny strany, Francisco Martín de Alcántara (před 1500–1541). Ač guvernérovi poloviční bratři, byli vesměs o generaci mladší než on; přičemž ovšem údajům o roce jejich narození se nepřičítá stoprocentní přesnost.

Všichni tito muži pocházeli z Extremadury, nejchudší španělské provincie. Prošli drsnou výchovou, která se jim vyplatila, když pak absolvovali jako důstojníci malého vojska slavnou pizzarovskou epopej: plavbu z Panamy do Tumbes, pochod po souši přes poušť Sechura, výstup do And, a v úrodném andském údolí vítěznou bitvu, jež se ukázala být klíčem k ovládnutí nejbohatší indiánské říše. Štěstěna přitom nešetřila vůči Španělům svou přízní. Ocitli se v říši Inků v době občanské války, v níž stáli proti sobě bratři Huáscar a Atahualpa, kteří chtěli být po smrti otce, velkého Inky Huayna Capaca, následníky trůnu. Ve městě Cajamarca ve zmíněném andském údolí se Španělé lstí zmocnili toho z bratrů, který byl se svou armádou na vítězném pochodu – Atahualpy, a věznění tohoto rukojmí jim zaručilo nejen nedotknutelnost ze strany obrovské armády Inků, nýbrž i fantastický zlatý a stříbrný poklad, přijatý jako výkupné. Místo toho, aby po jeho shromáždění dali Atahualpovi slíbenou svobodu, proradně ho popravili.

V letech 2005 až 2007 jsem měl v Cajamarce práci, takže dobře znám dějiště strašné řeže, která se odehrála v sobotu 16. listopadu 1532 na náměstí, z něhož pro Atahualpův doprovod nebylo úniku. Francisco Pizarro, nejzkušenější conquistador své doby, tu osvědčil svou genialitu, ale i krutost a bezohlednost, bez nichž by ovšem celá akce skončila fiaskem.

Skoro stejným zázrakem, jako bylo pokoření osmdesátitisícové armády tlupou sto šedesáti vojáků, z nichž jenom necelá polovina měla koně, bylo udržení nadvlády Španělů nad Inky v příštích letech. Neobešlo se to bez nových bojů. Jejich centrem se stalo královské město Inků Cusco, okupované Španěly ještě za života Atahualpy. Vládu nad ním svěřil guvernér Francisco svým mladším bratrům, zatímco on sám založil poblíž pobřeží Pacifiku zcela nové hlavní město Limu. Španělé byli z Cusca dočasně vyhnáni při vzpouře, vedené Atahualpovým bratrem Manco Capakem Yupanquím, ale podařilo se jim zmocnit se města podruhé. Při obléhání Cusca indiány byl v roce 1536 zabit nejmladší z bratrů Pizarrů Juan. Španělé zvítězili, ale museli pak řešit spor o vládu nad městem, kterou si nárokoval na základě předchozích dohod Diego Almagro (okolo 1475–1538), až do té doby Pizarrův společník a spolutvůrce peruánského úspěchu Španělů. Pizarrové Hernando a Gonzalo nesouhlasili, a spor vyvrcholil v dubnu 1538 v bitvě dvou španělských frakcí – pizarristů a almagristů – nedaleko Cuska na místě zvaném Las Salinas. S velkou převahou, doložitelnou počtem pouhých devíti mrtvých proti protivníkovým sto dvaceti, zvítězili pizarristé.

Almagro byl zajat, několik týdnů vězněn, a potom na Hernandův rozkaz veřejně popraven na náměstí Cuska. V Peru však zůstalo mnoho jeho příznivců včetně jeho syna. Ti se také Franciskovi Pizarrovi (v té době už markýzovi) nakonec adekvátně pomstili. Zavraždili ho a s ním členy jeho suity, k níž patřil i nevlastní bratr Francisco Martín, při nedělním obědě v guvernérském paláci v Limě 26. července 1541. Podle kronikářů přitom markýz Pizarro považoval Almagrovu popravu za Hernandovu chybu. Nebylo divu – byli s Almagrem společníci po dvacet let a mohlo se v něm pohnout svědomí, ačkoliv z útlocitnosti by po všech jeho činech těžko mohl být podezírán.

Zbylí dva Pizarrové měli rozdílný osud. Hernando byl přímo odpovědný za Almagrovu popravu a byl proto v roce 1539 předvolán do Španělska, kde se snažil věc vysvětlit zrádným postojem Almagra. Byl však shledán vinným a vsazen do žaláře, z něhož se dostal až po dvaceti letech. Věznění nebylo zřejmě nijak kruté, neboť se při něm stačil oženit s dcerou svého bratra Franciska a jeho milenky, incké princezny Inés Huayllas Yupanquí. Měl s ní pět dětí a dožil se vysokého věku, ale nikdy se nevrátil do Peru.

Gonzalo Pizarro se po vítězství nad almagristy u Las Salinas a po mnoha dalších bojích se vzpurnými Inky, vedenými Manco Capakem, přemístil z Cuska do sídelního města Limy, založeného nejstarším Pizarrem v roce 1535. (Podle data založení na Tři krále se tehdy jmenovalo Ciudad de los Reyes, Město králů.) Dočkal se tam jmenování guvernérem Quita, které na rozdíl od Limy bylo důležitým městem už za Inků. Ti je však sami zničili při ústupu před španělskými nájezdníky. „Španělské“ Quito, postavené na popelu inckých staveb, existuje na dnešním místě od prosince roku 1534, kdy je zde založil conquistador Sebastián de Belálcazar (1480–1551). Guvernér Gonzalo Pizarro tam nastoupil v roce 1540.

Všichni kronikáři se shodují v tom, že Gonzalo Pizarro byl urostlý muž s tváří hezčí než ostatní Pizarrové, který jako odvážný bojovník neměl soupeře – podle historika Prescotta

„vynikající jezdec, který si získal po příjezdu do Nového světa pověst nelepšího kopiníka v Peru“ 5 .

Imponoval ženám. Sám pak, řečeno dnešní mluvou, nenechal žádnou sukni na pokoji, a díky své tělesné přitažlivosti i svému postavení neměl problém s konzumací svých tužeb. To, že v Cusku odvedl či spíše ukradl Inkovi Manco Capacovi jeho mladičkou ženu a zároveň sestru, bylo jednou z příčin Mancovy vzpoury, jejíž potlačení pak stálo Španěly hodně času, sil a životů. Krásné královně jménem Cura Oclla se podařilo od Gonzala utéct zpět k Mancovi, ale když pak byla o tři roky později (1539) znovu zajata, zemřela strašnou smrtí, přičemž jejímu umučení, nařízenému markýzem Pizarrem, byl přítomen i bývalý milenec, markýzův bratr Gonzalo. Krutost a bezohlednost byly vlastnosti, které Gonzalo sdílel s ostatními členy pizarrovského klanu bez ohledu na to, že jeho vzhled vzbuzoval nejpříjemnější dojem. Často se lze dočíst, že byl dokonce nejhorší, ale tady je jakékoliv měřítko ošidné.

U Las Salinas se Gonzalo Pizarro setkal s Franciskem Orellanou, který se účastnil bitvy na stejné straně. Nebylo to první setkání, protože oba pocházeli z malého městečka Trujilla v Extremaduře a Orellana byl navíc příbuzným Pizarrů. Byl příslušníkem nižší šlechty, pro niž byl Nový svět největším lákadlem. Pravdivý slogan té doby zněl: Do Nového světa se nejezdí se slavným jménem, slavné jméno se tam dělá. Proto se tam vypravil už jako šestnáctiletý teenager v roce 1527, o tři roky dříve než bratři Francisca Pizarra. A o slávu svého jména se snažil intenzivně. Zúčastnil se dobyvatelských výprav na území dnešní Panamy a Nicaraguy, kde přišel o oko, a nakonec se v roce 1534 nebo 1535 dostal do Peru. (Připomneňme si, že v té době Peru sice ještě nemělo přesné hranice směrem do vnitrozemí, ale že do něj ve své pobřežní i andské části spadal celý dnešní Ekvádor. Jméno dnešní republiky Ekvádor je produktem osvobozeneckých bojů v první třetině devatenáctého století. Předcházela mu „Královská Audience Quito“, existující od roku 1563 zpočátku jako součást Místokrálovství Peru, a potom součást Místokrálovství Nová Granada. V první fázi conquisty, o níž je zde řeč, bylo území dnešního Ekvádoru považováno za součást Peru.)

Zásluhou Franciska Pizarra udělal Orellana v Peru strmou kariéru. Nejprve se stal viceguvernérem – to jest reprezentantem guvernéra v jeho nepřítomnosti – města Puerto Viejo, které se dnes jmenuje Portoviejo a je pátým největším městem Ekvádoru, a potom (25. července 1538) založil Guayaquil, město dnes v Ekvádoru největší. Nemohl by to učinit bez posvěcení Francisca Pizarra, který mu při pobytu v Limě udělil grant k průzkumu a k podmanění v té době ještě ne zcela dobyté provincie La Culata při ekvádorském pobřeží. V Guayaquilu stojí – paradoxně na Plaza Colón, tedy na Kolumbově náměstí – podstavec s jeho bustou, a je tam pokládán za zakladatele, a to přesto, že před ním se tu pokoušeli založit město osobně Francisco Pizarro a po něm i zakladatel Quita, conquistador Sebastian de Belálcazar. Nezanechali však na místě dostatečnou posádku k uhájení španělské vlády nad indiány.

Zrodu Guayaquilu předcházelo Orellanovo angažmá v bitvách s Inky u Limy a s almagristy u Las Salinas. Na cestu z Puerto Vieja na pomoc Limě dokonce koupil dvanáct koní a vyzbrojil jezdce z vlastních prostředků. Není divu, že Pizarrové ho považovali za jednoho ze svých  nejspolehlivějších lidí, ačkoliv s nimi neabsolvoval pochod do Cajamarky.

Zatímco o Gonzalově eleganci se píše v dobové literatuře takřka povinně, Orellanův obličej sice přitahoval pozornost páskou přes levé oko, ale jinak zřejmě nebyl tento Extremaduřan ničím výrazně nápadný. Od prudkého a nemilosrdného Gonzala se v době, když s ním spolupracoval, odlišoval rozvážnější a méně konfliktní povahou. Na rozdíl od všech bratrů Pizarrů s výjimkou Hernanda byl také gramotný a měl nadání na řeči, které se mu hodilo při styku s indiány.

Skořice nad zlato

Sled událostí, které vyvrcholily objevením a sjetím nejmohutnější řeky světa, začíná až na tomto místě, po představení hlavních protagonistů a výchozí lokality, jíž bylo Quito. Gonzalo Pizarro se tam ocitl v roce 1540 v pozici guvernéra s pravomocemi prakticky pro celé území, známé tehdy z dnešního Ekvádoru (jmenovitě šlo o tehdejší města Quito, San Miguel, Puerto Viejo, Guayaquil, a jejich okolí), a k tomu ještě z jihu Kolumbie (město Pasto).

V roce 2008 vstoupil Francisco Orellana do popkultury, když ve filmu o Indiana Jonesovi sehrála roli jeho posmrtná zlatá maska; nic takového ve skutečnosti neexistovalo.

Díky podílu na uloupeném zlatém a stříbrném pokladu, shromažděném před osmi lety v Cajamarce, byl Gonzalo bohatým a teď navíc i mocným mužem. Kdo by však čekal, že bude chtít odpočívat v guvernérském paláci, přepočítal by se. Toužil po dalším bohatství, a okolnosti mu přihrály možnost, jak je získat, sotva se usadil v Quitu. Přinejmenším si to myslel.

Quito leží extrémně vysoko (2800 m n.m.) na náhorní planině uprostřed hřebenu And. Kam se hřeben svažuje ve směru na západ, a jak pokračuje ve směru na jih a jihozápad, Španělé věděli; vedly tudy jejich cesty k pobřeží, do Cajamarky a do Limy. Na východě byla však terra incognita, neznámá země. Do ní zatím Španělé pouze nahlédli, a to zásluhou výpravy, která se vrátila rok před nástupem nového guvernéra. Ten se o ní přirozeně dověděl, a nejen to; nechal se jí inspirovat.

Gonzalo bezpochyby dobře znal muže, jenž výpravu organizoval a vedl – svého jmenovce Gonzala Díaze de Pinedu. Oba totiž absolvovali v roce 1532 cestu z Tumbes do Cajamarky v Pizarrově elitním sboru 62 jezdců, který pak zničil Atahualpův doprovod a zajal královského Inku. Ani Pineda tedy se svým podílem z výkupného, jenž činil 20 kilogramů zlata a 40 kilogramů stříbra, nebyl žádný chudák. Možná, že si myslil i na guvernérské místo, obsazené nakonec klanem Pizarrů. Měl k tomu nakročeno, neboť se jako člen Belálcarovy suity podílel na obsazení zničeného Quita po prchajících Incích a byl svědkem a aktérem jeho znovuzaložení na inckých troskách. Působil pak v Quitu od roku 1538 jako teniente gobernador, guvernér v zastoupení. Jmenování nejmladšího z žijících Pizarrů svým nadřízeným však přijal bez odporu.

1 „Po třetí hodině“ Gaspar de Carvajal: Relación del nuevo descubrimiento, 57, in Busto: Marchas y navegaciones en la conquista del Perú, 249

2 „V den svaté Eulalie“ Gonzalo Oviedo: Historia general y natural de las Indias, část III, kniha XII, kap. XXIV, in Busto, Marchas y navegaciones, 249

3 není Napo, jak píše Busto: Marchas y navegaciones, 250

4tehdy, když přes něj přešli Cieza de León: The Discovery and Conquest o Peru, 224

5 „vynikající jezdec“ Prescott: Dějiny dobytí Peru, 4. kniha, kap. 3, 279

Jak staré indiánské, tak nové španělské Quito se rozložilo mezi sopkami, jimž kraluje na jihu stratovulkán Cotopaxi s vrcholem 5897 m n.m.

Cortésovo dobytí aztéckého Mexika stejně jako Pizarrovo pokoření inckého Peru bylo pro conquistadory prvních dvou generací výzvou, jíž se nedalo odolat. Kontinent ještě zdaleka nebyl prozkoumán, a v jeho nitru se mohly skrývat další bohaté říše, anebo alespoň města. Průzkum by možná byl snazší v malé skupině, přinejmenším pokud šlo o zásobování; ale jak by pak mohla hrstka mužů vyhrávat rozhodující boje s domorodci? Díaz de Pineda sehnal 130 Španělů a s houfem pokořených indiánů se vydal do hor na východě. Vyrazili 8. září 1538 a vrátili se 4. listopadu téhož roku. Údaje pocházejí od Toribia de Ortiguery^6, který sloužil v Quitu jako starosta od roku 1571 a kromě starostování se zabýval i sepisováním kroniky. Jsou-li Toribiova data pravdivá, pak toho Pineda s druhy stihli poměrně dost: překročili hřeben And ve výšce více než 4 000 metrů nad mořem, a sestoupili do širokého údolí řeky Cosanga pod vulkánem Sumaco, tyčícím se na východě mimo hlavní andský hřeben. A objevili prýcanelu.

Slova canela nebo cinnamon se po návratu Pinedy a při jeho styku s Pizarrem vyslovovala častěji, než obligátní oro a plata, tedy zlato a stříbro. Pineda tvrdil, že pod Sumakem objevil údolí, v němž rostly lesy skořicovníků, tedy zdrojů v oné době nesmírně ceněného koření, získávaného v Asii z kůry těchto stromů. Navíc prý se od zajatých domorodců dověděl, že směrem na východ a severovýchod od Sumaca se krajina svažuje do obydlených a bohatých nížin.

Přechod přes průsmyky v Andách na východ od Quita byl vražedný pro lidi i zvířata.

Španělština má pro skořicovník jméno převzaté z řečtiny – cinnamon, zatímco vlastní skořice se řekne canela. Pro nás je pozoruhodné, že nejdůležitější druh skořicovníku získal latinské jméno s přídomkem jména českého přírodopisce, jenž ho vědecky popsal – Cinammonum verum J. Presl. To je ovšem záležitost o tři století pozdější než Pinedova expedice. Kdyby Gonzalo Pizarro věděl to, co Jan Svatopluk Presl (1791–1849), asi by nepodlehl nekritickému nadšení. Věděl by, že pravý skořicovník je typickým stromem tropické a subtropické Asie, ale také to, že žádný jeho druh ani poddruh se nevyskytuje v Novém světě. Něco jiného je to, že později byl cinnamon do Jižní Ameriky dovezen a pěstován plantážovým způsobem, ale Pineda o něj nemohl ani zavadit. To, co mohl objevit, byl příbuzný strom z čeledi vavřínovitých Phoebe porosa, známý z Brazílie, ale tomu odporují popisy soudobých kronikářů. Ti totiž píší, že jeho skořici poskytovala poupata a nikoliv kůra. Kronikář Cieza de León sice mluví o tom, že chuť byla jedinečná, ale to je informace z druhé ruky, která zřejmě měla ospravedlnit náklady a námahu, vynaložené Pinedou a potom i Gonzalo Pizarrem na hledání neexistujících pravých skořicovníků.

Stavba lodi San Pedro v pralesních podmínkách byla zkouškou šikovnosti a vynalézavosti řemeslníků, které Gonzalo Pizarro přibral do své výpravy.

Faktem je že skořice, která se různými cestami dostávala do Evropy už od dob vlády Říma, byla vzácností, jejíž cena převyšovala cenu drahých kovů. Tak tomu bylo přinejmenším až do sedmnáctého století, kdy se Ceylonu, domova nejlepšího skořicovníku, zmocnili Holanďané a zavedli pravidelnou sklizeň a vývoz. Oběma Gonzalům, Pinedovi a Pizarrovi, se v jejich fantazii otevírala nová Bonanza, o to přitažlivější, že ji měli za humny. Pineda připravoval nový podnik hned po svém návratu, ale s příchodem Pizarra do Quita se ho musel vzdát a spokojit se místo s vedením s pouhou účastí. Nemohl tušit, že to bude účast na tom, co se mělo stát jednou z nejtragičtějších výprav v amerických dějinách.

Zabijácký chrup piraní odjakživa děsil plavce Amazonií; tento úlovek mi kdysi vypreparoval specialista ve Venezuele.

Ani kousnutí chápana vlnatého, jedné z největších opic Amazonie, není příjemné; indiáni loví tyto pralesní opice pro maso.

Nábor Španělů k výpravě za bohatstvím nebyl v prvních desetiletích conquisty problém. Gonzalo Pizarro jich měl k dispozici více než dvě stovky (jak zapsal Cieza de León), a podle některých pramenů až 340 (Inca Garcilaso de la Vega) nebo dokonce 500 (Agustín de Zárate). Vyzbrojeni byli samostříly neboli kušemi, a dále primitivními předovkami arkebuzami, meči, kopími a štíty. Udivující byl počet koní –150 až 200 –, neboť kůň byl v té době stále ještě v Americe vzácným a drahým zbožím. Francisco Pizarro dobyl Peru z šedesáti dvěma koňmi a Hernán Cortés Mexiko dokonce jen s šestnácti. Nepředstavitelným účastníkem pochodu přes velehory a pralesy bylo stádo dvou až tří tisíc prasat, držené pohromadě za pomoci dvou tisíc psů, vycvičených i na boj s indiány. A pak tu byla ještě obrovská masa lidí – nosiči. Na čtyři tisíce zotročených indiánů, po několika na sebe navázaných a hlídaných, aby neutekli na počátku cesty, bylo naloženo tunami materiálu na budování a prosekávání cest, stavbu táborů a mostů.

„Dlužno říci, že tato průzkumná a dobyvatelská cesta Gonzala Pizarra byla nejvypracovanější expedicí, jaká byla podniknuta v Indiích...“7, píše Cieza de León, který je v údajích o množství lidí, zvířat a materiálu tím nejstřízlivějším.

Výprava odstartovala z Quita v prvních dnech března 1541. Směr byl jasný – východ a na východě provincie Quijos, navštívená dosud pouze Pinedou. To, co se dalo nazvat cestou, se brzy smrštilo na pěšinu a pak zmizelo úplně, což zpomalilo pochod hustým houštím, zákeřně trnitým, na několik málo kilometrů za den. Pak houští vystřídalo páramo, vysokohorské pustiny sice bez neprostupné vegetace, ale zato nepříjemně studené. V nadmořských výškách až přes 4 000 metrů se výprava musela potýkat s krutou zimou. Jak dokumentuje Cieza, úmrtí nedostatečně oděných indiánských nosičů na sebe nenechala čekat.

„Gonzalo překročil hřeben hor se zasněženými vrcholky, a zde zemřela mrazem více než stovka indiánských mužů i žen.8“

Ke všem útrapám se přidal i strach z aktivní sopky Antisana, která přivítala výpravu jednou ze svých menších erupcí, provázenou otřesy země. Pochod vedl po jejím severním boku a směřoval k jiné sopce jménem Sumaco, v jejímž okolí měly být háje skořicovníků. Na vhodném místě se v přívětivě vyhlížejícím údolí řeky Gosanga Gonzalo rozhodl utábořit a čekat na posilu.

Tu měl přivést ten, který se později ukázal být osudově důležitým členem výpravy, Francisco Orellana. Před odjezdem řešil místní problémy v Puertu Viejo, a nestačil být v Quitu včas. S malými a jak se ukázalo nedostatečnými zásobami se pustil se svými třiceti muži po stopách Gonzalova průvodu, odhodlaný dohnat ho co nejdříve. Překážky v podobě obtížného terénu a neustálého deště se ukázaly být velkou brzdou, ale ještě horší byl útok nepřátelských indiánů. Ti o sobě dali vědět už i Gonzalovi a jeho procesí, ale zřejmě se báli na tak velký útvar zaútočit. Orellanu i jeho lidi nakonec zachránila pomocná skupina vojáků, vyslaná Gonzalem Orellanovi naproti. Místo posily přijal nakonec Gonzalo skupinku promočených, hladových a k smrti unavených lidí bez jediného koně, šťastných, že zachránili holé životy.

Bez ohledu na Orellanův neslavný úvod ho Gonzalo Pizarro jmenoval svým prvním zástupcem. Rozhodl se dát mu čas na odpočinek. Vybral sedmdesát nejzdatnějších ozbrojenců a vydal se s nimi na průzkum okolí. Nejproslulejší španělský jezdec musel nechat stejně jako všichni jeho podřízení svého koně v táboře, protože terén ve směru na východ byl pro velká zvířata neprostupný.

Psal se duben 1541. Po několika dnech pochodu dorazila Gonzalova skupina do poněkud méně zarostlého, zato členitého kraje, kde Španělé objevili stromy, které prý dávaly skořici.

„...přišli tam, kde rostou stromy zvané canelos, které jsou jako velké olivovníky a mají velké květy a lusky. Toto byla skořice nejlepšího druhu a ve velkém množství. Jiné takové stromy nebyly nalezeny na jiných místech v Indiích.“9

Tady, v poslední větě, spočívá jádro problému. Žádné takové stromy nebyly nalezeny nejen za života kronikáře Ciezy, nýbrž ani později. Cieza se potkal s Gonzalem po jeho návratu a zřejmě čerpal z jeho informací, ale ty museli být rozdílné proti těm povinným ve zprávě, diktované Gonzalem notáři a adresované králi. Chilský historik José Toribio Medina (1852–1930) zřejmě tuto zprávu objevil:

„Našli jsme stromy, které rodí skořici...která je ve formě květních pupenů...a tyto stromy jsou na svazích hor, velmi příkrých a neobyvatelných; a některé ty stromy byly malé a jiné trochu větší po obvodu, a stály ve velkých vzdálenostech jeden od druhého. Je to půda a zboží, které pro Vaši Milost nemohou být využívány, protože skořice je v malých množstvích a byl by z ní malý výtěžek.“10

Stráně s falešnými skořicovníky sice nebyly přímo obydlené, ale jejich sousedství ano. Indiáni nepůsobili žádné obtíže, ale měli smůlu, že narazili na sadistického conquistadora.

„Kde roste víc takovýchto stromů?“ vyslýchali je Španělé posunky a gesty. Indiáni odpovídali rovněž posunkovou řečí, že o žádných dalších nevědí. Gonzalo si to vyložil jako záměrné utajování. „Poručil, aby se z klacků a holí udělal rošt, široký okolo tří stop a dlouhý okolo sedmi stop. ...Nevinní domorodci byli na něj krutými Španěly nataženi jako do rámu, a pod některými bylo zapáleno. Jelikož nerozuměli, co Španělé říkali, a nevěděli, proč jsou krutě mučeni k smrti, křičeli silným divošským hlasem: „Proč nás zabíjíte, když jsme vám ani my, ani naši otci neublížili? Chcete, abychom vám řekli to, co nevíme?“ 11

Cieza na jiných místech chválil Gonzalovo hrdinství, ale v této pasáži své kroniky ho nešetřil.

„Tento řezník Gonzalo Pizarro, neuspokojený upálením indiánů, kteří mu nic neudělali, nařídil pak, aby další indiáni byli předhozeni psům, kteří je trhali na kusy a hltali. Slyšel jsem, že mezi těmi, kteří byli upáleni a sežráni, byly i ženy, což je ještě horší.“12

Kromě toho, že výsledek hledání skořicovníků byl nevalný (pokud nebyl přímo nulový), měl už Gonzalo dost pěší chůze. V dalším pochodu hledali Španělé místo, v budoucnosti přístupné i koňům, ale nenašli je. Při táboření na břehu malé říčky byli v noci vyplaveni náhle zvednutou hladinou, a přišli o řadu věcí, které nestihli vynést mimo dosah vody. Spisovatel Buddy Levy se domnívá, že tou říčkou byl horní tok Napa, ale v Andách se může rozvodnit náhle i zdánlivě nicotná strouha. Každopádně Gonzalo nařídil po vyplavení okamžitý návrat do původního tábora. O tom, jak dlouho trvala tato pěší epizoda – mimochodem jediná, která během celé výpravy měla jakýsi výsledek, jakkoli pochybný – se zmiňuje pouze Zárate. Prý dva měsíce.

Vstříc hladovým měsícům

Brzy po návratu z průzkumu opustil Gonzalo s celým, mnoha úmrtími redukovaným, leč stále impozantním zástupem lidí a zvířat, základní tábor. Směr byl diktovaný průchodností, ale v podstatě byl severovýchodní – tedy do míst, kam dosud nepronikl žádný Španěl, Pinedu nevyjímaje.

Po nějaké době dorazil průvod k řece tak velké, že nebylo možné přebrodit ji. Byla to Coca, jejíž nejhořejší tok, zvaný Quijos, už Španělé překročili při cestě k Sumacu; nemohli ovšem tušit, že jde o stejnou řeku. Ta se jim teď postavila do cesty jako široká, obtížně překročitelná překážka. Brzy se na ní objevily indiánské kanoe a došlo ke komunikaci, zpočátku nevídaně mírové. Mezi indiány vynikal náčelník jménem Delicola, s nímž se Španělé dokázali dorozumět. Na otázky, kde jsou bohatá města, ukazoval směrem po proudu řeky, tedy do amazonské pánve. Španělé tím byli nadšeni, ale Delicola si tím nadrobil: stal se rukojmím, stejně jako několik dalších indiánů.

„A všichni pochodovali po břehu po proudu řeky, až se ocitli u vodopádu...kde voda působila takový hluk, že byl slyšet na více než šest leguí, a kde se řeka srazila do takové úžiny, že z jednoho břehu na druhý bylo jen dvacet stop.“13

Díky tomuto zápisu kronikáře Zárateho můžeme dnes přesně určit místo, o němž je psáno. Jde o nejvyšší vodopád Ekvádoru San Rafael, 150 metrů vysoký. Dnes se k němu dostanete po silnici, stoupající z Quita na východ 60 kilometrů k andskému průsmyku Papallacta, překračujícím rozvodnici mezi Pacifikem a Atlantikem ve slušné výšce 4064 metrů nad hladinou těchto oceánů. Pak už jenom klesáte, ale to klesání podle řeky Quijos-Coca trvá skoro sto kilometrů.

Jsme-li u vzdáleností, musíme se zastavit u Zárateho šesti leguí, to jest šesti hodinových pochodů. Podle toho byste měli slyšet vodopád vzdálený 25 kilometrů! Současné ekvádorské cestovní kanceláře jsou střízlivější, a slibují, že ho jako chodec uslyšíte 15 minut dopředu. Kronikáři obecně měli velké oči, což dokládá i Garcilasův údaj o mostu, který Gonzalo nechal vybudovat, aby výprava mohla pokračovat po schůdnějším severním břehu Coky. Most z dlouhých klád překlenul úžinu pod vodopádem, širokou pouze dvacet stop, to jest šest metrů. Pod mostem se pěnila voda prý v hloubce 1500 stop, což je vzhledem k morfologii terénu přehnání nejméně desetinásobné. Tak jako tak zní neuvěřitelně už jen to, že výprava dostala přes takové provizórium koně. S prasaty by to snad ani nebylo možné, ale ta už skončila v hladových žaludcích.

Potrava se stala v příštích dnech a vlastně až do konce Gonzalovy expedice zásadním problémem. Postup podle řeky byl pomalý, a bohatá města nebo aspoň vesnice nikde. Úlovky v pralese nebo ve vodě by v Amazonii neuživily ani daleko menší těleso, než je tisícihlavý průvod. To se takhle početným útvarům mohlo dařit snad jen v afrických savanách konce devatenáctého století díky modernějším zbraním a hlavně množství zvěře. Arkebuzy se ukázaly být „užitečné“ jenom tehdy, když jimi vojáci stříleli do indiánů, jako tomu bylo například před stavbou zmíněného mostu. Nejméně šest z davu hrozících indiánů, shromažděných na opačném břehu, už nemělo čas dobrat se poznání, že existují zbraně, zabíjející na padesátimetrovou vzdálenost. Ale když se řeka zase rozšířila, pak podle Mediny:

„...na řece bylo často sto nebo sto padesát kanoí, všechny s válečníky; a ti byli tak zdatní v jejich ovládání, že nikdo neměl šanci je zranit a porazit.“14

Medinovu tvrzení odporuje to, že se Španělé nejméně patnácti kanoí zmocnili. Vybraní muži pak s nimi pluli podle břehu, po němž se pohybovali ostatní. O tom, kolik indiánů bylo nutné zabít k získání kanoí, se nikde nepíše.

Nosiči byli první, kdo pocítil nedostatek potravy. Dosud umírali v horách zimou, v nížinách na různé nákazy, a obecně na přílišnou námahu, a teď se k tomu přidala podvýživa. Jenom blázen by si mohl myslet, že je Gonzalo nechal ošetřovat a zdržoval se dopravou nemocných. Umírali opuštěni v neznámé a nepřátelské krajině. Po stopách výpravy by se dalo jít podle ptačích mrchožroutů, především kondorů a luňáků, kroužících nad skonávajícími nebožáky.

Rozumné řešení: brigantina

V kritické situaci, bez většiny nosičů a s řadou mužů, oslabených nemocemi a vysílením, rozhodl se Gonzalo pro nejlogičtější řešení, jaké se při cestě podle široké a splavné řeky nabízelo.

„Zjistil jsem, že rozumné je postavit k ukořistěným kanoím ještě brigantinu... bez té brigantiny a kanoí by nemohli být muži udržováni v kondici, jak z hlediska potravy, tak z hlediska transportu jejich zbraní a munice pro arkebuzy a samostříly a dalších nezbytných věcí.“15

Místo, kde se Španělé zastavili, aby postavili loď, nazvali El Barco. Pravděpodobně leželo tam, kde je dnešní San Sebastian de Coca, městečko na levém břehu Coky, dvacet kilometrů nad jejím soutokem s Napem.

Stavbou lodi strávili Španělé většinu října 1541. Vyplatilo se jim, že s sebou měli nějaké nářadí, a byli mezi nimi řemeslníci se zkušenostmi z přístavů Biskajska a Andalusie. Největším problémem byly kovové součásti, jako nýty a hřebíky, a také pojidla, na něž se musela hledat vhodná pryskyřice. V improvizované huti tavili podkovy koní, zabitých pro potravu, a když nestačily, museli použít i součástí své vlastní výstroje. Pršelo každý den, takže rozdělávání ohně, jeho udržení a tavba byly obtížné. Ani výběr stromů pro klády nebyl při různorodosti pralesa jednoduchý. Zato s provazy a ucpávkami nebyl problém, neboť je nahradily liány, lýko a hadry, získané pravděpodobně z obleků mrtvých.

Přes všechny těžkosti mohla být 9. listopadu 1541 spuštěna na vodu loď jménem San Pedro, již kronikáři označili za bergantin, což je bezpochyby eufemismus, neboť klasická brigantina je loď se stěžni a plachtami. Tato však byla otevřená a poháněná pouze proudem a veslaři. V každém případě šlo, vezmeme-li v úvahu podmínky vzniku, o obdivuhodné dílo. Toto naspal o lodi historik J. A. del Busto Duthurburu:

„Od pohledu nebyla ideální. Nicméně pro transport takřka sedmdesáti lidí musela mít značné rozměry: nějakých dvacet pět metrů na délku, mezi pěti a sedmi na šířku, a ponor měla dvě nebo tři stopy (0,6 až 0,9 metru). Nebyla přikrytá, ale měla v podpalubí prostor pro nádobí, potraviny, zbraně a boty... Pro deštivé dny musela mít boudu z kůlů, přikrytých palmovým listím. Není jasné, měla-li stěžně; ale na řece určitě neplachtila. Kormidlo nebylo dostatečně účinné k udržení směru, proto bylo nutné mu pomáhat vesly. Na každém boku jich bylo šest, celkem tedy dvanáct, ale to mohlo být v případě nutnosti až zdvojnásobeno. Neveslovalo se nepřetržitě, ale nutné to bylo k udržení vzdálenosti od břehů, pískových a jílových lavic a plovoucích klád. Pro zastávky se používalo kotvy (málo účinné v bahně řeky Napo) a loď se navazovala lany na silné stromy na břehu.“16

Malý ponor byl podmínkou, neboť řeka Coca neměla na takhle rozměrné a zatížené plavidlo dostatečnou hloubku. Zpočátku byl proto počet mužů na palubě omezen jen na nejnutnější posádku a ty, kteří byli vážně nemocní, zatímco zbylý prostor byl vyplněn materiálem. Podle lodi pluly kanoe s několika dalšími muži, ale hlavní voj pokračoval v chůzi podle vody. Už krátce po spuštění lodi, snad třetí nebo čtvrtý den, vystřídala Coku větší řeka Napo. Coca se do ní vlévá od severu a jakkoli je to divné, tento soutok nebyl kronikáři popsán, přestože dále už píší nikoliv o Coce, nýbrž o jiné řece – „Canele“. Tento španělský název se později neujal, převážilo původní indiánské jméno Napo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Amazonie a řeky příběhů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.