Detektiv Michael Crow
Klauni

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Ian Dachs

Detektiv Michael Crow – Klauni – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

KLAUNI

Část první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Část pátá

Část šestá

PREQUEL: DRUHÝ POHLED

Část první: NEW YORK

Část druhá: PRAHA

Část třetí: STŘECHY MANHATTANU

Mojí ženě, matce a těm, kdo zůstávají nablízku.

Za podporu a spolupráci děkuji Romaně Homonické a Nakladatelství Fragment.

Většina míst, kde se oba příběhy odehrávají, skutečně existuje, takže při svých výletech hravě najdete i dům, kde bydlí Michael Crow. Reálná je také část postav příběhů a jejich předobrazy můžete klidně znát. Jedinou fikcí tak zůstávají samy události.
I když…

KLAUNI

Úvod

Země byla rozmoklá, špinavá – stejně jako obloha. Pršet už sice přestalo, ale louže nestihl vysušit ani teplý podzimní vítr. Malá postavička schoulená jen kousek od jedné z louží se třásla a schovávala uplakanou tvář. Zacpávala si uši. Hlouček kolem ní štěbetal, smál se a pitvořil.

„Klaun! Klaun! Klaun!“ křičely děti. „Clownie Doree!“ vykřikovaly jiné hlasy střídavě. Když dítě na zemi přestalo reagovat a jen se tiše třáslo s obličejem špinavým od mokrého listí, ostatní to brzy přestalo bavit. Pomalu se rozcházeli, jen občas někdo ještě volal přes rameno.

„Klaun! Klaun!“ doznívalo. Dítě také pomalu vstalo ze země a pokusilo se oprášit si kolena, ale spíš ještě rozmazalo mokrou špínu. Chvíli popotahovalo nudle u nosu, pak posbíralo své věci zpět do školní tašky, a i když ještě vzlykalo, vyrazilo po cestě domů. Míjelo tiché fasády domů, ve kterých žili spořádaní a slušní lidé. Ti lepší.

„Clownie Doree!“ znělo dítěti v hlavě.

Část první

Slunce se odráželo od zelených dveří domu číslo 59 a od stejně zelených listů stromů v ulici. Barow Street voněla nedalekou pekárnou. Byl jasný červnový den, a protože byl pátek a víkend už prakticky začínal, lidé byli spokojení a usměvaví.

Anne Shawová v druhém patře domu právě vypnula budík a slastně se protáhla. Okno v ložnici bylo trochu otevřené a v pruhu světla proniklo slunce i zvuky z ulice až pod peřinu. Cítila se částečně provinile – včera večer to trochu natáhli a Michael se asi moc nevyspal. Na rozdíl od ní měl stálou pracovní dobu, která zahrnovala i občasné noční telefonáty a nenadálé výjezdy. Prostě klasický život s policajtem, napadlo Anne. Ona si naštěstí mohla občas přispat. Jako psycholožka se soukromou, i když malou praxí si to mohla dovolit. Její pružná pracovní doba dovolovala, aby se svému příteli věnovala, aniž by její klienti trpěli nedostatkem péče. Byli spolu zhruba rok a kromě nějakých menších nedorozumění jim to klapalo.

Bylo po desáté, když stála v kuchyni u okna s plátkem sýra v ruce. Rozhodla se, že větší snídani si dá po cestě do ordinace. Poslední dobou trpěla nenadálými nevolnostmi, takže raději jedla střídmě a dávala pozor na to, co si dává. Nedávno se s praxí přestěhovala a s jedním začínajícím kolegou si pronajali přízemní prostory v domě číslo dvanáct na Leroy Street. Když Anne měla náladu, dalo se po ní dojít až k vodě. A téměř naproti byl park Jamese J. Walkera s hřištěm. Dopoledne tam sice občas byly školní tréninky, ale odpoledne a navečer patřilo hřiště pár teenagerům nebo otcům s dětmi, kterých nikdy nebylo tolik, aby narušili příjemnou atmosféru toho místa. Cesta z domova do práce trvala Anne maximálně pět minut, pokud se někde nezastavila, což se stávalo skoro pravidelně. Někdy měla pocit, jako by ani nežili v New Yorku. Ten hluk a neustálý pohyb města se prostě téhle části vyhýbal.

Uvědomila si to i teď, když šla ulicí s aktovkou nabitou soudními posudky a v pekařství, které před tím rozvonělo okolí, si koupila dva croissanty s mozzarellou a první dopolední kávu. Měli před sebou volný víkend, a i když tušila, že ještě páteční večer padne na Michaelovo procházení nějakými novými případy, byla rozhodnutá udělat jim oběma dva skvělé dny. Když procházela Hudson Street a k ordinaci jí zbýval jeden blok, zastavila se v restauraci Yakiniku Takashi, aby se ujistila, že budou mít přes obědy volno. Nerezervovala si místo, protože nevěděla, kolik práce nakonec dnes bude mít, a také ji napadlo, že ji možná někam vytáhne Michael. Ale třeba bude mít také čas na jídlo a nepohrdne místními vynikajícími kuřecími závitky se špenátem nebo pořádným steakem. Prohodila pár slov s barmanem, který měl kruhy pod očima, protože, jak se svěřil, se mu včera odpoledne narodila dcera a trochu to s kamarády zapili. Za chvíli už vcházela do ordinace a byla přesvědčená, že je jí skvěle.

Po poměrně krátké poradě s kolegy, která se skládala především z krčení ramen a rezignovaných pohledů, Michael Crow v jiné části města právě ukládal několik složek a fotografií do papírové krabice, na jejímž štítku zřejmě nikdy nebude nápis „Uzavřeno“ s datem. Bohužel, takových pomníčků vedle sebe v archivu leželo dost. Michael nesnášel neuzavřené případy vražd, protože to vždycky znamenalo, že nějakým pozůstalým se nedostane ani minimální satisfakce, a navíc, že na ulici je zase o něco méně bezpečno. Jenže případy, jako byl tento, se téměř nedaly vyšetřovat. Zabitý taxikář, původem z Indie, v tmavé zapadlé uličce, kde navíc ležel několik dní. Žádní svědci, žádné pořádné důkazy a stopy nevedly nikam. Zřejmě další oběť feťáků nebo nějakého gangu. Nebo prostě tohohle divokého a věčně tepajícího města, kde si někdy byli lidé velmi blízko a někdy zase zatraceně vzdálení a anonymní. Než Michael vyšel z archivu zpět do chodby s výtahy, napadlo ho, jak je cynické, že tyhle krabice na uzavřené nebo nedořešené případy se vyrábějí už pár let z recyklovaného papíru. Jinak by za zločiny lidí platily i stromy, napadlo Michaela. To už výtahem pomalu stoupal ze suterénu, kde kromě archivu byly ještě sklady důkazních materiálů, parkoviště služebních fordů a chevroletů a malý zbrojní sklad, do třetího patra.

Tahle budova jako by už svým uspořádáním naznačovala, kde má kdo místo a jaké má výhody. Ostatně jako v každé větší společnosti v celých Spojených státech. Tenhle trend před lety pomalu převzaly i ostatní země, a tak zaměstnanci vždy věděli, jak na tom jsou, už podle místa svého stolu. Zatímco nejužší vedení vládlo ve vyšších patrech, v kancelářích s výhledem do ulic, malými kuchyňkami hned po ruce a soukromými pracovnami a jednacími místnostmi, Michael a jemu podobní měli společné kanceláře s malými prostory oddělenými téměř překližkovými přepážkami, uvnitř budovy, blíže ke středu. Světlo tak zajišťovaly hlavně zářivky. Okna měli jen dvě – ve spojovací chodbě. V té byly také umístěny registračky s oddíly pro vyšetřovatele, kde si různí lidé navzájem předávali informace, pokud uznali, že je to rychlejší způsob než interní e-mail. Někoho, možná asistentku oddělení, napadlo umístit blízko jednoho z oken nějakou zelenou rostlinu. Ale i přes občasnou péči z ní nyní zbývalo jen několik listů na krátkých stoncích, které byly sice neduživé, ale zuřivě se měly k životu a snažily se vydržet.

První patro bylo centrem výslechových a přednáškových místností, vybavených projektory, kamerami i další technikou, a prázdných kanceláří, kde se střídali ti, kdo tu právě měli co dělat. Dál tu sídlilo operační středisko, které denně přijalo desítky oznámení o zločinech v okolí, ale také o kočkách, co uvízly na stromech. Druhé patro se dělilo mezi ty, kteří řešili krádeže, vloupání, prostituci a podobné prohřešky. Oddělení vražd, kde už několik let pracoval Michael, obsadilo komplet právě třetí patro. Nad ním pak sídlilo protidrogové oddělení, oddělení pro boj s vnitřním terorismem a tak postupně dál. Patro forenzních specialistů, kteří byli mnohdy poslední branou mezi tímhle útvarem a FBI, se rozkládalo dokonce ve dvou patrech a nad nimi už bylo jen vedení. Ovšem tam se Michael i jeho kolegové dostávali minimálně. Pach dřeva, doutníků a kvalitní vody po holení jim byl většinou dopřán pouze pokud se stal nějaký průšvih. Pochvaly, připomínky, menší výtky – to všechno chodilo mailem nebo se to detektivové dozvídali z úst přímého nadřízeného, kapitána George Downeyho, který také získal hodnost šerifa, ale naštěstí si na tituly moc nepotrpěl, takže pro všechny byl prostě Downey.

Právě jemu Michael skoro neznatelně pokynul, když kolem něj procházel, aby zkontroloval nová hlášení. Trochu se mu ulevilo, když George také letmo mávnul a dál se věnoval papírům, které svíral v hrsti. Znamenalo to, že momentálně nikde ve městě nebyla hlášená vražda nebo nějaké podezřelé úmrtí. Michael chvíli rovnal dokumenty na svém stole, zběžně je pročítal, aby omylem nezaložil něco důležitého. Do nádobky na stole vrátil dvě tužky, upravil sešívačku do požadované pozice a pak si promnul kořen nosu. Pokrčil ruce, lokty protáhl dozadu, a když mu zapraskalo někde v zádech, nenápadně si zívl. Nakonec se zvedl s myšlenkou na kávu z automatu, na který někdo jako vtip nalepil obrázek Homera Simpsona s obří koblihou a nápisem „Měl jsi už dnes svoji dávku?“ Dojem, že více než vzdělání je pro pravého zástupce NYPD nutností kobliha a káva, už dávno překročil hranice světadílu a už ani nebyl vtipný.

Když, už s kávou, došel Michael k oknu, u kterého stála omšelá květina, přišla mu na mobil SMS zpráva: „Oběd, detektive? A.“ Proč ne? napadlo Michaela a hned odepsal. Zbytek kávy putoval do hlíny ke květině, kelímek do koše a Michael zpět k výtahům. Jen přes sklo kolegovi posunky vysvětlil, že jde jíst. Ten, za stolem zavaleným papíry, na oplátku předstíral, že po Michaelovi střílí, a znovu se ponořil s oroseným čelem do dokumentů před sebou. Když vyšel Michael z budovy, na chvíli si zastínil dlaní oči. Přestože zářivky v jejich kanceláři měly imitovat barvu a jas slunečního světla, tomu pravému se zdaleka nepřiblížily.

* * *

Když se Anne a Michael na půli cesty setkali, jen velmi pozorným kolemjdoucím by možná neuniklo, že ti dva patří k sobě. Ačkoliv Michael uvítal před časem nový společný byt a i přesto, že ve chvílích, kdy byli jen spolu, dokázal odhodit poněkud strnulejší a přísný výraz a i on (sem tam) dokázal naplno projevit emoce i city, na veřejnosti je nedával na odiv nikdy. Anne, která naopak už z podstaty svého povolání své pocity nijak neskrývala, sice občas Michaela provokovala, ale v podstatě ho takového měla ráda. Dokonce se jí velmi líbila jeho přímočarost – žádné okolky, jasné odpovědi, názory lehce konzervativní, ale v zásadě byl přístupný všemu. Takže i teď, když Anne navrhovala něco speciálního předvíkendového v Yakiniku Takashi, Michael netrval na čínském „fastfoodu“ poblíž. A i když to nakonec dopadlo tak, že zatímco Michael si skutečně objednal šťavnatý steak v chilli omáčce s hromadou pečených brambor a Anne jen salát s mořskými plody a porci vynikající zmrzliny, kterou zde vlastnoručně vyráběli z madagaskarské vanilky, byla ráda, že mohli být právě tady. Celá stěna do ulice byla prosklená a Anne si toho dne prostě nechtěla nechat ujít jedinou příležitost k tomu, nastavit tvář slunci. A nakonec, když se pohodlně opřela a na chvíli se vystavila světlu procházejícímu přes okenní tabule, jí ani nevadilo, že Michael mezi sousty stihl sledovat na velké plazmové obrazovce nad barem zápas Orioles vs. Yankees na stanici ESPN America. Ve chvílích, kdy se doma usadil před televizi k baseballovému zápasu, s ním většinou nebylo možné komunikovat. Anne se domnívala, že i kdyby si před něj stoupla nahá s černou mambou omotanou kolem krku, Michael by si toho ani nevšiml. Ale protože zaregistrovala, že i číšníci a barmani na chvíli zpomalili a po očku sledovali závěr utkání, neměla vůbec chuť přerušit tuhle křehkou mužskou sportovní sounáležitost. Zápas skončil, ještě než číšník přinesl Anne skvěle vychlazenou zázvorovou limonádu. Na ESPN přepojili do studia: „Krásná hra, vážení diváci! A to je před námi ještě spousta utkání. Které týmy nakonec skončí na samém vrcholu v letošní sezóně? Dívejte se s námi. Zdraví vás Stephen Byrd na ESPN America. A než si přiblížíme nejlepší momenty právě skončené hry v krátkém sestřihu, se svým hostem přichází kolega Michael Kim. Zůstaňte s námi.“ Vysílání přerušil reklamní blok a Michael se opět věnoval Anne.

„Promiň, jsem strašnej!“ zkonstatoval.

„Ale vůbec ne,“ smála se Anne. „Jenom jsem zvědavá, jestli tohle budeš jíst…“

Během přenosu se totiž Michaelovi podařilo už tak ostré jídlo ještě vylepšit – mimoděk si přidal tolik chilli omáčky, že brambory nebyly skoro vidět.

„Budu muset,“ ušklíbl se, „když už jsem si to tahle upravil.“ A skutečně se pustil do jídla. Tvářil se u toho celkem statečně.

„Tak jsem přemýšlela, co bychom mohli dělat o víkendu. Napadl mě nějaký výlet, ale možná, že bys radši šel na baseball,“ řekla Anne tajuplně.

„Mohli bychom zvládnout obojí. Ale na vstupenky na baseball je trochu pozdě. Sedět někde nahoře mezi bandou stejných opozdilců, jako jsem já, to by asi nebyl moc velký zážitek.“

„A kdyby byla lepší místa?“ zeptala se Anne.

„Mimo moje možnosti…“ odtušil pouze Michael.

„Třeba ne. Co kdyby ti zajistil vstupenky například Stephen Byrd?“ opáčila Anne a mrkla směrem k monitoru televize.

„Jasně. A doprovod by mi dělala Oprah Winfreyová, ne?“ ušklíbl se Michael.

„To nevím, musel bys jí zkusit zavolat. Ale Stephen byl můj spolužák na základní škole. Pořád jsme kamarádi, i když poslední roky spíš přes Facebook. Vůbec jsem nevěděla, že pracuje u ESPN America, ale snad by nám to mohl zařídit,“ vítězoslavně pronesla Anne, zatímco Michaelovi uvízlo sousto někde mezi talířem a ústy.

„Stephen Byrd je tvůj spolužák?!“ vydechl.

„No jo,“ řekla Anne. „Vždycky chtěl dělat nějaký sport profesionálně, ale někdy na střední měl nehodu. Nic vážného, ale po zranění kulhá a na vrcholový sport to nebylo. Sám mi říkal, že se pak rozhodoval, co dál, a protože mu to šlo i ve školním dramatickém souboru, zkusil televizi. Ale netušila jsem, kam až to dotáhl.“

„To by bylo skvělé, myslím ty vstupenky! To by mě zajímalo, co se o tobě ještě dozvím!“ žasl zjevně nadšený Michael.

„To je na tobě, detektive,“ laškovně šeptala Anne. „A protože, pokud vím, v práci tě nic extra netlačí, můžeme vyšetřování věnovat celé dva dny. Uvidíme, jestli pro mě bude moci Stephen něco udělat. Pak bychom mohli vyšetřování krátce přerušit, ale večer bude můj, souhlasíš?“

„Za vstupenky na baseball bych strávil romantický večer i s Hannibalem Lecterem!“ prohlásil Michael s úsměvem.

„Tak to doufám, že ti nebude vadit, když tě pokoušu jen já,“ smála se i Anne a tou větou způsobila, že procházející servírce zčervenaly tváře.

Michael zaplatil, a protože představa nadcházejících dní ho opravdu nadchla, v dobré náladě koupil Anne ve stánku naproti restauraci kytici nádherných tulipánů. Do kanceláře se vracel plný elánu a s tím unaveným dopoledním Michaelem neměl ten současný téměř nic společného. Myslel na to, jak skvělou má vedle sebe partnerku, a opravdu se začal těšit, až to pro tenhle týden v práci zabalí. Naprosto netušil, že tenhle víkend se trochu protáhne. Stejně jako Anne. Ta v rychlosti umístila tulipány na stůl, v notebooku otevřela Facebook a rychle poslala zprávu Stephenu Byrdovi. A ještě než přišel poslíček z Legal Aid Society s žádostí o vypracování několika posudků, měla Anne odpověď zpět. „Vy mi dáváte, ženský! Sice jsi už třetí, ale ještě mám nějaké vstupenky dopředu na místa v sektoru 17B. Tak buďte dnes po osmé večer na stadionu Yankees, nahlásím tě a přijďte za mnou do moderátorské šatny. Zítra tam nejsem Těším se! Stephen“

Anne si spočítala, že z domova tam mohou být i do půl hodiny. Takže ještě teoreticky stihnou nějaké kino. Michael sice raději koukal na filmy v klidu doma, ale – neříkal něco o Hannibalu Lecterovi? Jeden film snad zvládne. Anne dokonce v duchu blahosklonně předem souhlasila, že výběr filmu bude na Michaelovi. Jí postačí, když budou spolu. Nakonec – co bude následovat doma, už bude v její režii. To si alespoň Anne myslela.

* * *

Toho dne byl celkem spokojený i Stephen Byrd. Vedení se konečně rozhoupalo a z kanceláře hlavního programového ředitele stanice ESPN America odcházel Stephen s hlavou v oblacích. Schválili mu jeho vlastní pořad a navíc v atraktivním čase – co víc si přát! Tahle práce navíc zahrnovala asistentku, vyšší plat a produkční tým, který bude Stephenovi k ruce. Stephen proto milostivě přehlédl, že bude celý víkend muset vytvářet materiály pro svého nástupce, aby mohl plynule navázat na Stephenovu několikaletou praxi v baseballovém světě. Věci z kanceláře už si přestěhoval do nové. Dokonce se přistihl, že když leštil několik pohárů, které sám získal v zápasech na střední, pískal si u toho a usmíval se jako pomatenec. Měl před sebou rozlučkový večer, kdy kolem osmé večer dorazí pár známých pro vstupenky na sobotní zápas, pak o deváté natočí jen krátké interview s Jorgem Posadou, hráčem, kterého i on osobně měl ve velké oblibě, a pak už v Hard Rock Café přímo před stadionem Yankees zakončí večer s několika nejbližšími kolegy oslavou povýšení. Stephen doufal, že se mu podaří konečně zlomit Molly z personálního. Její poprsí už mu dlouho nedalo spát, ale protože se říkalo, že Molly „nejde jen tak s někým“, Stephen tušil, že dnes má šanci. Vlastní pořad! To už nebude jen jedním z týmu.