Jiří Votoček

Operace
Sněžná Bouře

copyright © Jiří Votoček 2014
cover design & photo copyright © Jiří Votoček 2014
vydal Daniel Veselý
ISBN: 978-80-905934-0-4 (epub)
ISBN: 978-80-905934-1-1 (mobi)

Prohlášení

Všechny postavy a události popisované v této knize jsou fiktivní.
Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi či osobami je neúmyslná a čistě náhodná.

Operace Sněžná Bouře:
Ukázka z knihy

Uhodily mrazy a odněkud přilétl drak. Nejlepší bojovníci království padli a jedinou nadějí zůstal stárnoucí opilec. Jenže tomu se do boje nechce, králi nevěří a o princeznu nejeví zájem. Generálové chtějí svrhnout krále, prosí cara Vladimira o atomovou bombu a tají největší vojenský úspěch světa posledních sedmnácti staletí. Císařovna Angela nabízí bojový plyn, Ivan s Helmutem se fackují a čas kvapí.

Dostaneme se do dračí sluje i tajné stanice pražského metra. Ocitneme se na plese v Opeře i na fotbalovém utkání. Mirka pije koňak a princezna rum. Jeden ministr recituje básně, druhý chce slyšet cvakat závěry policejních pušek a nepřítel naslouchá. Zjistíme k čemu je dělostřelcům tunel Blanka a co zabírá proti kocovině. Dozvíme se proč postavili Gustavovo ticho a jak sbalit princeznu. A poznáme i sílu svobodného tisku.

Prolog

Nebylo mi do zpěvu.

Už to vypadalo, že zima odezněla, ale v posledních dnech se nebe zase zatáhlo a začalo pršet. Stále více a více se ochlazovalo, déšť přešel v déšť se sněhem a ten se postupně proměnil ve sněžení. Drobné, ale vytrvalé. Chlad lidem zalézal pod nehty, do rukávů a do nohavic. A také do duší.

Trávit celé dny sám doma není zrovna velká zábava, ale ven se mi taky moc nechtělo. Nakonec jsem se posadil U Soudku na pár piv a na fotbal. Čechie byla po polovině sezóny zralá na sestup, takže všichni čekali snadné vítězství Rapidu, ale já doufal, že se outsideři v derby budou chtít ukázat a vsadil na ně. Jenomže už před poločasem bylo jasné, že peníze jsou v tahu. Domácí vedli tři nula a byli lepší na všech postech.

„Jak to vypadá?“ přisedl si Marcel, známý svůdce žen, drobný zloděj a veliká svině.

„Vidíš,“ kývl jsem bez nálady bradou k obrazovce. Tomáš Napus právě úplně zbytečně poslal k zemi zcela neškodného Sladkého a okázale se divil, že za to dostal žlutou kartu. Kotel Rapidu tleskal, v kotli Čechie někdo odpálil dýmovnici a komentátor se pohoršil nad neukázněnými diváky. Marcela, který na fotbale v životě nebyl, to nechalo klidným.

„Poslyš,“ řekl, jako by ho to právě napadlo. „Obehrál jsem někoho o peníze a teď bych ho nechtěl potkat. Mohl bys mě den nebo dva nechat u sebe? Nechci to zadarmo.“

O hodinu později se rozezněl zvonek. To už jsme byli u mě doma. Já se ve studiovém rozboru zápasu díval na ten Napusův zákrok už asi z pátého úhlu, Marcel se sprchoval.

„Kdo je?“ křikl jsem, i když mi bylo jasné, že takhle zvoní jedině policie.

Zvonění ustalo a místo něj se ozvalo mocné zabouchání na dveře.

Šel jsem raději otevřít, ale cestou do předsíně mě málem srazil Marcel, který se nahý a mokrý vyřítil z koupelny, popadl svoje kalhoty a běžel s nimi zase zpátky pod sprchu.

„Co děláš?“ běžel jsem za ním.

„Co asi?“ prohrabával si kapsy, až našel několik papírových psaníček, které začal cpát do odtoku tak zbrkle, až ho úplně ucpal. Další zabouchání nás popohnalo.

„Takhle ne,“ vrhl jsem se na kolena a prsty procpával kontraband co nejhlouběji do roury. „Musíš po jednom, po jednom. Teď se to ucpalo úplně. Nemůžeš na to nějak zatlačit?“

Skočil pod sprchu a snažil se zátku přišlápnout patou, ale podjela mu noha.

Tak se stalo, že když dveře konečně povolily, klečel jsem celý mokrý před sprchovým koutem. Marcel stál nahý uvnitř, rukama se křečovitě držel tyče na koupelnový závěs, klín měl v mém obličeji a zíral překvapeně na dveře. V nich totiž nestáli muži zákona, ale obrovitý černoch.

Část první

Král vysílá
do boje

Noční návštěva

Marcel propadl panice; párkrát zakvičel, že tady není a nic nechce, posbíral své oblečení a utekl. Ani jsem se mu nedivil. Když jsem Bílého viděl poprvé, taky jsem měl chuť utéct.

„Oblékni se a jdeme,“ řekl. „Mám dole auto.“

„Měl jsem tu něco rozdělaného. Co ode mě chceš?“

„Byl to uspávač. Líčil hlavně na ženské. Ale někdy i na bukvice. Šel s nimi domů. Strčil jim do pití rohypnol. Pak jim vybral byt.“

To mě má šokovat? Neměl jsem v plánu ho tu nechávat moc dlouho, věděl jsem, jaký je to hajzlík. Ale zajímalo mě, jak to může vědět Bílý.

„Jak to víš?“

„Dostal jsem příkaz tě přivést. Nebyl jsi doma. Šel jsem tě hledat.“

Jeho krátké věty mě štvaly, ale před lety jsem si na ně dokázal zvyknout; třeba to půjde zase. Něco mi říkalo, že to asi bude nutné.

„Vyžádal jsem si pomoc místní policie,“ pokračoval Bílý. „Zahlédli ho v té hospodě. Hned ho poznali. Počkali si na něj dole. Tak se už oblékni. Máme státní povinnosti. Přišla tvoje hodina.“

„Cože? Nechceš mi doufám říct...“

„V království se nám usadil drak.“

Rychle jsem se obléknul a šel s Bílým dolů k autu.

Město ubíhalo za okny vozu někam dozadu a s ním mizeli i všichni lidé, kteří se ještě v tuhle hodinu pohybovali po ulicích. Opilci na cestě do jiného baru, hráči a zloději. Dealeři a rváči, pasáci a štětky, policajti a zaměstnanci bezpečnostních agentur. Uspávačky a uspávači, jako byl Marcel, jehož tvář jsem ještě před odjezdem viděl za oknem neoznačeného policejního vozu, zkroušeného a ztraceného mezi dvěma tvrdými policisty v civilu.

Za pár hodin noční šelmy z ulic zmizí, silnici zaberou tramvaje a autobusy vezoucí dělníky na šichtu, sněžné pluhy a zásobovací dodávky. Provoz bude postupně houstnout a objeví se lidé se psy, úředníci na cestě do kanceláří, děti na cestě do školy a důchodci šourající se do obchodů se zlevněnými potravinami.

Město možná nikdy nespí, ale teď přinejmenším podřimuje; trhá sebou zmítáno divnými sny. Sodíkové výbojky vrhají ostré žluté světlo, které se odráží od sněhu, vločky tiše padají, motor brumlá a z palubního rádia zní klidná noční hudba, každou celou hodinu přerušená krátkým přehledem zpráv s předpovědí počasí.

„Král Václav VI. navštívil jižní Čechy, v budějovickém pivovaru slavnostně otevřel novou stáčírnu plechovkového piva. Investice si vyžádala 110 milionů korun, za hodinu dokáže naplnit téměř sedmnáct tisíc plechovek a většina její produkce půjde do zahraničí. To krále potěšilo: »Ať si je tam v zahraničí pijí. My budeme pít pivo jiným, standardním a lepším způsobem.« Ministr zahraničí obhajuje přidělení lukrativních postů poslancům vládních stran výměnou za hlasování pro zákon o zvýšení daně z přidané hodnoty, které premiér Tolja spojil s obnovením důvěry svému kabinetu. Velkokníže Karel odmítá, že by šlo o korupci: »Pokud najmete jednu dívku, která se prochází po ulici na výkon jistých tělocviků a zaplatíte jí za to, tak je to opovržení hodná prostituce. Když ale máte řekněme přítelkyni nebo partnerku, která jisté úkony nerada dělá, ale když jí slíbíte krásný náhrdelník, tak to vykoná, tak je to jenom posílení partnerských vztahů.« Maximální denní teploty kolem nuly. Na severozápad udeřila vlna mrazů doprovázená silným sněžením, mrazy mohou dosahovat až patnácti či dvaceti stupňů pod nulou.“

„Pěkná kosa,“ snažil jsem se prolomit ticho.

Bílý nereagoval.

„Kam jedeme?“

To už jsem se rovnou mohl bavit se pomníkem legií, který jsme právě míjeli. Pochopil jsem, že tudy cesta nepovede, a zachumlal se do kabátu. Večer pro mě skončil a ať se stane, co se stane, bude lepší, když nebudu plýtvat silami a trochu se na to vyspím. Protože jestli jsem si o Bílém něco pamatoval, tak to, že v jeho přítomnosti je lepší se najíst, napít, vyčůrat a vyspat kdykoli, kdy člověk může. Protože když pak něco z toho potřebuje, často nemůže.

Probudil mne závan chladného vzduchu a taky to, že Bílý otevřel dvířka, o která jsem se opíral, a půlka těla mi tak náhle uletěla do volného prostoru. Naštěstí jsem stihnul zareagovat dřív, než jsem vypadl z auta. Narovnal jsem se, vystoupil tím důstojnějším způsobem a rozhlédnul se kolem sebe.

Před námi garáže s osmi plechovými vraty. Pravou stranu dvora uzavírá zeď, na vrcholu zakrytá zábranami z ostnatého drátu. Levou stranu tvoří budova, okna jsou do jednoho temná a beze světla, ale přesto si je člověk z nějakého důvodu jistý, že jsou uzavřená mřížemi. Za námi železná mřížová brána, vedle ní strážní budka. Kasárna.

Pod nohama asfaltová plocha, na ní čerstvý poprašek sněhu, v něm vyjeté koleje od desítek vozů, skoro všechno nákladní. Stopy jsou relativně čerstvé, ještě nestihly zapadat. Podle toho bych řekl, že vozy odsud odjely zhruba někdy v době, kdy jsme s Bílým vyráželi na cestu sem. O kus dál bych určitě našel stopy několika set párů těžkých bot, jak rozespalí vojáci naskakovali na korby náklaďáků. Noční poplach.

„Co tady děláme?“

Bílý zabouchnul dvířka. Se zamykáním se nezdržoval, klíčky nechal v zapalování. S odpovědí se taky nenamáhal, prostě se vydal k nejbližším dveřím a vstoupil do budovy. Zmrznout na dvoře se mi nechtělo; vydal jsem se za ním.

U Svatého Jiří

Už jsem pár kasáren viděl, ale ještě nikdy jsem neviděl kasárna, která by byla úplně prázdná. Pusté a ztichlé chodby, prázdné světnice mužstva, prázdná společenská místnost. Celé to působilo podivným, až strašidelným dojmem. Jako vyprázdněná tovární hala. Jako liduprázdné ulice. Jako opuštěný obchodní dům.

Procházeli jsme chodbou v prvním patře, Bílý otevřel dveře s cedulkou „plk. Svítek“, vstoupil dovnitř a posadil se za plukovnický stůl. Sedl jsem si na židli před ním.

Na stole stál stojánek s fotografií, ale byl obrácen tak, aby na něj viděl plukovník. Nejspíš rodina. Na stěně visela zástava s vyšitým nápisem Prapor Svatého Jiří a symbolem jednotky, svatým Jiří zabíjejícím draka. Křížem přes její žerď bylo zavěšené kopí. Asi jsem nebyl první, kdo se zajímal o tuhle nezvyklou část výzdoby, protože na zdi byla přichycená malá cedulka, hrdě ohlašující: „Ascalon: kopí, kterým sv. Jiří zabil draka (kopie).“ Na zdi visela schematická mapa světa s barevně označenou Anglií, Černou Horou, Etiopií, Gruzií, Izraelem, Kanadou, Katalánskem, Řeckem, Srbskem a Tureckem a červenými puntíky na místě Aškelonu, Barcelony, Bejrútu, Freiburgu, Istanbulu, Janova, Londýna, Lublaně a Moskvy. Praha byla označena nakresleným praporkem, Kapadokie hvězdou a Nikomédie křížem.

Dobře, plukovník má asi rád svou rodinu, legendu o svatém Jiří a slovní hříčky. Ale zbývá ještě mnoho dalších otázek. Co tu děláme? Proč jsou kasárna prázdná? A proč praporu velí plukovník? To není běžné, obvykle na to stačí kapitán nebo major.

„Tak co, Bílý? Kde to jsme? A kde jsou všichni?“

„Jsme v kasárnách Praporu Svatého Jiří. PSJ se zrychleným přesunem dopravil na letiště. Před několika hodinami. V letadle vládní letky opustil naše území. Jeho technika se nakládá do dalších dopravních letadel. Je průběžně odesílána za nimi. Do severního Norska.“

„Chceš mi říct, že jakmile se objevilo ohrožení, sebrali se a utekli někam na polární kruh?“

„Neutekli,“ řekl. „Jeli na krátké intenzivní cvičení.“

„Proč na cvičení? A proč zrovna tam?“

„Je k tomu důvod.“

„Hele, Bílý. Kdysi jsi byl můj výcvikový seržant, ale to už je všechno pryč. Už dvacet let jsem civil. Nemáš nade mnou žádnou moc. Můžeš mě třeba zmlátit, ale pak tě udám a ty za to půjdeš do vězení. Násilím mě tady držet nemůžeš. To by byl únos a za to bys dostal aspoň pět let. Něco po mně chceš. Tak se mnou aspoň mluv jako člověk, rozumíš?“

Bílý mlčel.

„Nebo jdu domů,“ řekl jsem a obrátil se k odchodu.

„Počkej,“ řekl, když jsem měl ruku na klice. Nezaváhal jsem ani na okamžik a pokračoval v odchodu.

„Počkej, prosím.“

To bylo to slovo, na které jsem čekal. Otočil jsem se a vrhl na něj tázavý pohled.

„Tak povídej.“

Bylo to poprvé, kdy mě Bílý v něčem poslechl. Ale pocit vítězství mi neměl vydržet dlouho.

Bílému bylo už asi šedesát a v dětství byl jeden z mála černochů, kteří měli naše občanství. Když nastoupil do armády, dlouho tam byl vůbec jediný chlap tmavé pleti. Jako takový musel překonávat spoustu předsudků – a když ne zrovna předsudků, tak musel bojovat s tím, že si ho každý snadno zapamatoval. Nezbylo mu než být tvrdší a silnější a spolehlivější než všichni ostatní, nebo jít do civilu a začínat zase od začátku – a vědět, že i tam z něj kombinace jeho barvy a příjmení bude dělat snadný terč všech vtipálků a hrubců. Vybral si tu první možnost a dopracoval se k postavení žijící legendy. Během let vycvičil snad polovinu příslušníků výsadkových a průzkumných jednotek naší armády. Všichni, kteří se mu dostali do rukou, si ho dobře pamatovali – a zdaleka ne proto, že byl černý a jmenoval se Bílý. V době, kdy se vojáci začínali vracet ze zahraničních misí a někteří z nich tvrdili, že se vrátili jen díky tomu, co do nich Bílý natloukl, dostal i nějaká vyznamenání. Já s ním strávil něco přes rok a jistou dobu jsem byl jeho jediný žák. Tenkrát to byl člověk, kterého jsem znal vůbec nejlépe. Nebo spíš jediný, koho jsem znal opravdu dobře. I proto bylo logické, že když už si na mě vzpomněli, poslali pro mě zrovna jeho. Ale logické nebylo, že si na mě vzpomněli, vždyť moje papíry musely být dvacet let někde zahrabané a zapadané prachem. A kde vůbec tak rychle sehnali Bílého? Vždyť ten měl být dávno v důchodu, sedět někde doma, večer chodívat na pivo do hospody naproti nebo koukat na televizi nebo si číst...

Nebo dělat poradce, když už nemůže být aktivním vojákem. Jasně.

„Takže ty teď děláš poradce na generálním štábu?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Na ministerstvu. Jak jsi na to přišel?“

„Muška mi to pošeptala. Kdy jsi mi to chtěl říct?“

Neodpověděl. Asi o tom nepřemýšlel. Ale já už pochopil, kdo si na mě tak rychle vzpomněl, jakmile se drak objevil.

„Co dalšího jsi mi ještě zapomněl říct?“

„Moc toho nevím,“ řekl tiše. „Ale je tu drak a oba dobře víme, že to je práce pro tebe. Navíc přistál u tebe doma.“

„Jak to myslíš, u mě doma?“ Celé to bude nějaký nesmyslný omyl, vždyť u mě doma se nic zajímavého nestalo. Kdyby se někde v Praze nebo okolí objevil drak, už by v televizi byl přímý přenos a mluvilo by o tom celé město, tím jsem si byl celkem jistý.

„Kousek za Litoměřicemi. Tam, kde ses narodil.“

Do háje. A to ten den ještě před hodinou vypadal – no, skvěle zrovna ne, ale alespoň na přežití to bylo. Teď už bych si na to nevsadil.

Cítil jsem, jak mi poklesla ramena – a možná i čelist.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se. Jako by mi Bílý mohl poskytnout nějakou rozumnou odpověď.

„Všechno se dozvíme zítra. Bude porada Bezpečnostní rady státu, tam přijdou nejnovější zprávy.“

„To jsem mohl klidně zůstat doma. A ožrat se do němoty. Sakra, co se to děje?“

„Odsud to máme blíž,“ pokrčil Bílý rameny. „Otrávený rohypnolem bys byl na nic. S kocovinou taky.“

„Takže co teď?“

„Teď půjdeme spát. Ať máme na zítra dost sil. Plukovník tu má pokoje pro nenadálé návštěvy. Generály, hosty ze zahraničí a tak. Lepší než drahý hotel.“

Usoudil jsem, že má pravdu. Vzdorovat by nemělo smysl – nemohl jsem se s ním měřit před dvaceti lety, teď už bych vůbec neměl šanci. On tu dobu, co jsme se neviděli, strávil cvičením, já chlastáním.

Panebože, ono už je to přes dvacet let. Půlka života. Za tu dobu se třikrát stačily vyměnit všechny buňky, co jsem kdy měl v těle, nevím už kolik vlád a jeden král. Najednou jsem neměl sílu vzdorovat ani slovem.

„Bílý?“ zeptal jsem se ho cestou k ložnici pro hosty. „Kdyby to šlo nějak špatně – dostaneš mě z toho?“

„Udělám to, co bude nejlepší pro vlast, pro tebe a pro armádu.“

Naprosto jsem mu to věřil. Také mi bylo jasné, že pořadí, v jakém to uvedl, nebylo náhodné. Snad neusoudí, že pro vlast bude nejlepší obětovat můj život. Nejspíš by to udělal nerad, ale zato spolehlivě a důkladně.

Neusínalo se mi zrovna lehce.

Ke snídani jsem dostal čaj a jakousi tubu.

„Co to je?“

„Strava v tubě,“ řekl Bílý a ukousl si rohlíku s máslem a šunkou.

„Co s tím?“ řekl jsem a natáhl se po pečivu.

„To teď budeš jíst. Ráno, v poledne, večer. Mám jich tady pro tebe asi tunu.“

„Nech si to, já chci něco normálního.“

Zadíval se na mě pátravým pohledem. „Už jsi někdy sral ve čtyřiceti pod nulou?“

Neměl jsem to potěšení.

„Ukazuje se, že kolem draka mrzne. Nějak narušil horní vrstvy atmosféry nebo co. Na zem padá stratosférický vzduch. Je tam strašlivý mráz. Jestli si v něm nechceš stahovat kalhoty, budeš jíst tuhle stravu v tubách. Je zdravá a nebudeš po ní muset na velkou.“

„Vyzkoušel to někdo? Funguje to vůbec?“

„Kosmonauti to taky tak dělají. Je to vyzkoušené. Prý to není tak hrozné.“

„Já to nechci.“

„Tak to nejez. Shodit pár kilo ti prospěje,“ pokrčil rameny a cpal do sebe další rohlík.

Měl pravdu. Čtyřicítka už mě minula a nemůžu říct, že bez následků. Tam, kde má být pekáč buchet, se klenulo pořád rostoucí břicho. Trochu zhubnout by mi neškodilo, ale to přece ještě není důvod trpět hlady.

„No jo,“ kapituloval jsem a začal do sebe soukat obsah tuby. „Kdy bude ta porada?“

„Za chvíli,“ zahuhlal s plnou pusou. „Najíme se a půjdeme. Odtud jsme tam za pět minut.“

To jsem ještě nevěděl, že to chce vzít po sněhu do kopce během.

Dějepis pro pokročilé

Když jsme konečně dorazili na ministerstvo, pouhá Bílého tvář nám otevřela všechny dveře. Nikoho nezajímalo, kdo jsem. Buď už byli všichni informovaní, nebo stačilo, že jsem s Bílým. Skoro okamžitě jsme se ocitli v jakési luxusní zasedací místnosti plné těch největších šarží v království. Ministr obrany generál Sivý, šéf generálního štábu generál Pecka. Nějací plukovníci, které jsem neznal. Kousek dál postával ministr vnitra, zabraný do tichého hovoru s nějakou silnější blondýnou v civilu. Tu jsem taky v životě neviděl.

Bílý a já jsme si sedli na židle v rohu. Bílý si bezmyšlenkovitě pohrával s výsadkářským nožem, takže vypadal jako nebezpečný psychopat. V životě jsem ho takhle neviděl, takže jsem usoudil, že to dělá schválně. Nejspíš kvůli té civilistce.

Podle toho, jak s ní vojáci jednali, musela ta blondýna být nejméně z úřadu šéfa vlády. Zdálo se mi, že z její přítomnosti nemají generálové zrovna velkou radost. Sivý stál před ní a vypadal, jako by ji chtěl dostat co nejdál odsud. Jeden z plukovníků jí zaujal pozici po jeho boku a obstarával mezi těmi třemi většinu mluvení.

„Nebudu vám zastírat, že je zde určité riziko. Málokterý šéf exekutivy přečká válku, kterou osobně řídí. Nadšení z vítězství je pěkná věc, ovšem přicházejí i zprávy o ztrátách na životech a utrpěných škodách na majetku – a to nebývá veselé hodnocení. Dokonce i Winston Churchill hned v červnu 1945, jen několik týdnů po grandiózním vítězství ve válce, prohrál volby a ztratil premiérský post. Jste si jistá, že se chcete v zastoupení pana předsedy vlády podílet na plánování přímých operací?“ zeptal se plukovník.

Blondýna zaváhala. Tváří v tvář růžolícímu plukovníkovi ztrácela kapku po kapce svou sebejistotu; naproti tomu voják vypadal, jako kdyby se teprve zvolna rozjížděl.

„Vysvětlete to paní vrchní ředitelce na příkladu Mistra Suna,“ řekl Sivý a diskrétně poodešel. Plukovník přikývl a začal přednášet, jako by stál někde před katedrou:

„Na dvůr Che-lua, krále čínského státu Wu, asi tak pět set let před Kristem přišel Mistr Sun, slavný vojevůdce a autor prvních knih o vedení války v dějinách. Král řekl Mistrovi, že četl všechny jeho spisy, ale rád by viděl jeho válečné umění v praxi. Přidělil mu své konkubíny, aby to předvedl na nich. Mistr Sun souhlasil, rozdělil dámy do dvou oddílů a ze dvou, které měl král Che-lu nejraději, udělal velitelky. Pak začal ženy učit pořadová cvičení, ale bez úspěchu. Slečny se jen chichotaly a neposlouchaly. Mistr pravil: »Pokud nebyly povely dosti jasné, rozkazy dosti srozumitelné, pak je to chyba hlavního velitele.«

Zopakoval svůj výklad a zkusil to znovu. Konkubíny ani tentokrát neposlechly a stále se jen hihňaly. Mistr Sun pravil: »Dokud nebyly povely dosti jasné a rozkazy dosti srozumitelné, byla to chyba hlavního velitele. Když však bylo vše už objasněno a vojáci přesto nepostupují podle podle pravidel, pak je chyba v těch, co jim stojí v čele.« A vydal rozkaz, aby krasavicím, které pověřil vedením obou oddílů, neprodleně sťali hlavy.

Král Che-lu nechtěl přijít o své dvě nejmilejší souložnice a požádal Mistra, aby ukázku ukončil. Sun ovšem odpověděl: »Přijal jsem královo pověření a stal jsem se hlavním velitelem; jako takový nejsem více vázán královými rozkazy.« Krásky přišly o hlavy, Mistr vybral do čela oddílů jiné dvě a dámy začaly poslouchat.“

„To je dost hrozná historka,“ řekla úřednice a sevřela ucho kabelky Luis Vuitton, až jí zbělely prsty. „Ale s dnešní situací nijak nesouvisí. Já prostě chci...“

„Taky ještě není konec,“ odtušil plukovník a pokračoval ve vyprávění:

„Mistr Sun pravil: »Král našel zalíbení toliko v mých slovech, ale jejich uskutečňování nesnesl,«“ pokračoval plukovník nemilosrdně ve výkladu. „Král Che-lu tak však poznal vojevůdcovské schopnosti Mistra Suna a svěřil mu velení svých vojsk. Pak na západě rozdrtili stát Čchu a na severu státy Čchi a Ťin a tak se ukázala síla Mistra Suna. Už mi rozumíte?“

Blondýna zavrtěla hlavou, ale už vypadala spíš zmateně, než naštvaně.

„Budou se tu probírat různé věci vojenského charakteru. A víte, jak je to s plánováním války. Nikdo neví, jestli se později neobjeví nějaké pochybnosti. V případě neúspěchu, například. Nebo v případě, že by nějakým omylem došlo k porušení lidských práv, rozsáhlé devastaci soukromého majetku, větším ztrátám na životech, nebo něčemu podobnému.“

Úřednici začínalo svítat. Nebo prostě pomalu ztrácela sílu vzdorovat.

„Já věřím, že pan premiér má větší sílu unést uskutečňování vojenských plánů, než jakou projevil král Che-lu. Pokud se tady však vaším prostřednictvím dozví něco, na co by se ho potom třeba ptali před parlamentní komisí, nebo nedej bože soudem pro válečné zločiny...“

„Rozumím,“ kývla a podívala se po Bílém, ale ten se tvářil, že je plně soustředěný na svůj nůž. „Král tu má také nějakého svého muže?“

„My všichni jsme královi muži,“ usmál se plukovník. „Ale v tom smyslu, jak se ptáte, ne. Není tu ani král, ani nikdo z jeho kanceláře. Protože kdyby operace špatně dopadla...“

Blondýna ho nenechala ani domluvit.

„Pan premiér vám dává plnou důvěru, pánové. Osobně se této porady bohužel z důvodu velké zaneprázdněnosti nezúčastní. Vyčká však na Úřadu vlády, kde ho posléze seznámíte s vašimi záměry.“ Mávla rukou s masivním prstenem s nějakým tmavým kamenem někam směrem, kde tušila vládní budovu. „Budu tam čekat s ním.“

„Samozřejmě bychom premiérovu účast na poradě uvítali,“ řekl Sivý, který se v té chvíli opět nějakou náhodou přiblížil ke dvojici. „Ale ono to takhle bude možná i lepší. S celkovými záměry a plány ho samozřejmě seznámíme, ale zde budeme probírat detailní odborné záležitosti a on není zrovna vojenský typ.“

To měl tedy pravdu. Vzpomněl jsem si na televizní záběry premiérovy cesty na vojenskou základnu v Afghánistánu. Přes bílou košili s modrou kravatou a černé sako mu tenkrát natáhli maskovanou neprůstřelnou vestu s obřími sumkami, takže vypadal jako prasátko, kterému nějaký krutý řezník před zabijačkou z legrace na hlavu nasadil kevlarovou přilbu. Dojem dítěte, které zabloudilo, doplňovala návštěvnická cedulka zavěšená na krku a bezradný a zoufalý výraz bezvýrazných očí za velkými brýlemi. Podobně vyhaslý pohled měly děti na fotografiích z transportů smrti.

Druhý den to ještě vylepšili. Oblékli Tolju do světlých kalhot, do kterých mu – nejspíš proto, aby nízko posazený opasek co nejvíc zvýrazňoval přetékající břicho – narvali i světlé polo. Působil tak dojmem nižšího úředníka, který si vyšel někam na procházku kolem pláže, a nešťastnou shodou okolností zabrousil doprostřed vojenského ležení. Kontrast s urostlými chlapy z armády nemohl být větší a pro premiéra více zdrcující. Chápu, že asi není vhodné, aby se premiér-nevoják cpal do bojové kombinézy, ale to mu nikdo neporadil, že existuje i něco jako safari-styl? Bylo mi zatěžko věřit, že by ho někdo před celým národem takhle znemožnil náhodou. To měl spíš kdosi chuť celému světu ukázat, jak nehorázně je předseda vlády nekompetentní. Ať to byl kdokoli, odvedl vynikající práci.

Důležitá blondýna konečně zmizela, služba odešla za ní a zavřela za sebou dveře. My ostatní jsme se sesedli kolem stolu. V čele seděl generál Sivý, ministr národní obrany. Po jeho pravém boku ten plukovník, který před několika minutami vyprávěl o Mistru Sunovi. O další místo dál šéf generálního štábu, generál Pecka; rovněž s plukovníkem v roli pobočníka. Po ministrově levé ruce seděl další ministr; Kublan z vnitra. I on měl pobočníka. Ti dva zde byli jediní v civilu, i když Bílý i já jsme měli kombinézy bez označení, které by tudíž jako uniformy nemohly projít. Bílý seděl po levici toho civila, který přišel s Kublanem, já zase po jeho; úplně nejdál od čela stolu. Ale zato relativně blízko termosce s kávou a tácku s chlebíčky.

Natáhl jsem se pro šálek a většina přítomných mě prakticky vzápětí následovala. Zvláštní věc: Všichni měli na zápěstích hodinky. Zřejmě to nějak souvisí s vojenskou a policejní mentalitou. Já žádné nenosil od doby, co jsem si koupil první mobilní telefon. Zato jsem jim záviděl ty chlebíčky; věděl jsem moc dobře, že mě k obědu čeká zase jenom ta kosmická tuba.

Sivý si odkašlal. Neztrácel čas tím, že by nás vítal nebo představoval, bez okolků přešel rovnou k věci.

„S nepřítelem, proti kterému dnes stojíme, nemá nikdo z nás naprosto žádnou zkušenost. Přesto však víme, že je porazitelný. V archivech ministerstva jsem ověřil, že v minulosti se již naše armáda s drakem jednou střetla a vyšla z tohoto střetnutí vítězně. Proto věřím, že se nám tento úspěch podaří zopakovat.“

„My už jsme s drakem bojovali?“ podivil se Kublan. „Kdy, proboha?“

„Bylo to počátkem roku 1919 na Sibiři. Švadrona jízdy při přesunu v okolí – no, je vlastně jedno, kde přesně to bylo – tehdy v mimořádně nepříznivém počasí zabloudila. Po několika dnech, kdy se v silném mrazu a hustém sněžení prodírala neznámou krajinou, narazila na draka. Na toho po překonání prvotního šoku zaútočila a za cenu značných ztrát jej porazila. Poté se počasí umoudřilo a zbytky oddílu po dalším strádání dorazily na místo určení.“

„Jak přesně velké jsou ty značné ztráty?“ chtěl si ujasnit Pecka.

„Všichni,“ zamumlal Sivý. „Všichni až na jednoho muže, který se na místo určení doplazil polomrtvý, s mnohačetnými zraněními, naprosto vyhladovělý a v horečkách.“

„To jsou dost značné ztráty,“ zachmuřil se Pecka. „To by nám dneska neprošlo. A jak je vůbec možné, že tady řešíme odstřel jednoho zvířete, jako by to byla vojenská operace prvního stupně? Když oni se s ním tenkrát vypořádali s koněm a šavlí?“

„A udělali to vůbec?“ skočil Sivému do řeči Kublan ještě dřív, než se generál vůbec dostal k odpovědi.

Všichni důstojníci se na něj překvapeně podívali.

„Ptám se,“ zopakoval Kublan, „jestli se to vůbec stalo. Jak jsem vyrozuměl, celá ta historka stojí na výpovědi jednoho člověka. Člověka, který zabloudil a ztratil celou jednotku. Takže při vyšetřování prostě musel vytáhnout nějakou zatraceně dobrou historku, jinak by ho za zanedbání velitelských povinností, nebo jak tomu říkáte, museli pověsit na nejbližším stromě.“

Výraz vojáků nebyl zrovna přátelský. Vojenská solidarita jim jednoznačně velela hájit čest dávno mrtvého bratra ve zbrani. Kublan to pochopil a rychle se snažil svá předchozí slova trochu zmírnit: „Ten člověk byl zraněný, nemocný, v šoku. Možná blouznil z horečky, to se stává.“

„Přitáhl s sebou trofej, dračí dráp. Později se po jeho stopách pochopitelně vydala vyšetřovací komise. Ta po několika dnech našla místo střetu. Pohřbili padlé, zajistili pozůstatky neznámého tvora a věc předali do kompetence carským úřadům. Ty zničily kostru draka i onen trofejní dráp.“

„Takže forenzní důkaz pořád nikde,“ konstatoval Kublan.

„Ale listinných důkazů máme dost. Car tenkrát navíc za zabití draka zaplatil. Z těch peněz byla ještě téhož roku založena Legiobanka. Ta pak stála za mnoha státními finančními operacemi. Respektive její černé fondy.“

„Proč všechno to utajování? To by pro nové království byla přece úžasná propagace! V roce 1919 –“

„V roce 1919 jednoduše nebylo možné přiznat, že se objevil drak. Největší válka ve světových dějinách sice oficiálně skončila a ve Versailles byla zahájena mírová konference, ale klid zbraní ještě zdaleka nenastal. Naše země zrovna v době, kdy se objevil drak, vedla válku s Polskem. Sice trvala jen sedm dní, ale nikdo si nebyl jistý, jak se situace bude nadále vyvíjet a zda střet nebude v dalších dnech pokračovat. Od oslabené Velké Británie se právě odtrhlo samostatné Irsko a založilo republiku. Rusko a okolí bylo ve válce pořád. V Pobaltí operovaly intervenční sbory armád Dohody, začínala Rusko-polská válka. Pořád ještě probíhala pandemie španělské chřipky – na tu onemocněl asi každý pátý člověk na světě; počet smrtelných obětí se dodnes jen odhaduje, ale bylo to prý mezi dvaceti a stem milionů mrtvých. Připomínám, že tehdejší světová populace čítala asi dvě miliardy lidí, tedy že celosvětově zemřel jeden až pět lidí ze sta. Dnes by to jen ve velké Praze dělalo asi šestnáct až osmdesát tisíc lidí, v celé zemi něco mezi stem tisíc až půl milionem obětí; celé Ústí nad Labem nebo Brno.

Světové zdravotnictví, už tak přetížené válkou, nemělo lidem co nabídnout; na mnoha místech zkolabovalo úplně. V rozsáhlých oblastech po celé Evropě panoval nevídaný hlad, největší od Třicetileté války, v tomto měřítku nepoznaný celá staletí. Hroutila se velká impéria a ne jen to; začala se hroutit i víra. V severní Americe – ale i jinde – se rozšiřovala sekta Svědků Jehovových, která hlásala, že ještě současná generace zažije konec světa. To jen dokumentuje, že lidé neztráceli důvěru pouze ve své vlády a tradiční duchovní pastýře, ale i v budoucnost lidského rodu jako takového. Mnozí se uchylovali k alkoholu. Ve Spojených státech dospělo opilství do takové míry, že tamní zákonodárci ještě téhož roku přijali Volsteadův zákon, kterým byla vyhlášena prohibice. Kdyby v takové době ještě přišla zpráva o tom, že se objevilo stvoření tak obtížně přemožitelné a navíc ještě tak mytické, jako je zrovna drak, velká část populace by v tom spatřovala další předzvěst zkázy. Dnes si asi nikdo nedokáže představit, jak moc by jeho objevení oslabilo ruskou vládnoucí dynastii Romanovců a naopak posílilo bolševiky. Svět byl nebezpečně blízko katastrofě globálních rozměrů.

Ve světle těchto znalostí bylo tehdejší carovo rozhodnutí vyřídit celou záležitost potichu naprosto logické. Král Tomáš se opět projevil jako moudrý státník a vyšel carovi vstříc. Navíc, jak jsem již říkal, ruští úředníci výměnou za tento zdrženlivý postoj diskrétně předali zástupcům naší vlády nezanedbatelnou část ruského zlatého pokladu. A vláda Jeho veličenstva krále Tomáše pak s těmito prostředky zacházela stejně diskrétně a nikdy oficiálně neprozradila jejich zdroj. Dokonce ani když nepřátelé státu začali šířit pověsti zpochybňující legalitu jejich nabytí.“

„Takže ten slavný transport ruského zlatého pokladu opravdu nebyl rozkraden?“ zeptal se Pecka, pro kterého byla tahle kapitola z dějin zřejmě stejně neznámá, jako pro mne.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sivý. „K částečným ztrátám samozřejmě při transportu došlo, to je v takových podmínkách skoro nevyhnutelné. Ale jednalo se spíše o ztráty jednotlivých bedniček či části jejich obsahu při náhlých útocích na vlak, poškození vagónů během palebných přepadů a podobných událostech. Celkově to nedělalo ani desetinu procenta úhrnné hodnoty. V absolutních číslech to samozřejmě byla – zejména pro jednotlivce nebo malou skupinu – značná částka, ale v tom množství to nebylo podstatné. Ztráty bych přirovnal ke škodě, jakou utrpí banka při přepadení pobočky. Suma, které se pachatel zmocní, sice v novinách někdy vypadá jako velká, ale pro banku to jsou drobné.“

„Většinou ročně vydají větší prostředky za čištění koberců,“ zamručel souhlasně Kublan. „A to nemluvím o tom, kolik peněz se ztratí při převodech mezi měnami. Být akcionář...“

„Vraťme se k věci,“ zavrčel Pecka. „Už jsem se na to ptal jednou: Jak je možné, že jízdní švadrona draka nakonec dostane, zatímco my s celou tou moderní technikou se mu nejsme schopní ani přiblížit? A ani ho, kurva, přesně detekovat!“ udeřil sevřenou pěstí pravé ruky do dlaně té levé.

„Problém bude nejspíš právě v té technice,“ řekl Sivý. „Jak už jsme zjistili, drak se částečně chová jako dlouhodobě fungující EMP zbraň. V určité vzdálenosti od něj přestává pracovat elektronika. Tuto vzdálenost odhadujeme na nějakých dvanáct, patnáct kilometrů. Přesněji se to určit nedá, protože...“

„Protože vám nefunguje technika,“ kývl chápavě Kublan. „To je nám jasné. Proč tam nepošlete pěchotu?“

„To jsme samozřejmě zkusili,“ zachmuřil se Sivý ještě víc. „Dopadlo to naprosto katastrofálně.“

„Jakpak?“

„Stoprocentní ztráty. Z jednotky hloubkového průzkumu se nevrátil vůbec nikdo.“

„Jak je to možné?“

„Asi ty EM pulzy. Lidé jsou na to také citliví. A v takové blízkosti je to jako strčit hlavu do mikrovlnné trouby.“

„Fuj,“ zaškaredil se Kublan. „Nemůžete jim dát něco na sebe? Nějakou helmu? Štít? Izolační výstroj nebo já nevím, prostě něco?“

„Nevíme o ničem, co by fungovalo.“

„K čemu to vůbec má? Jako zbraň? Myslel jsem, že draci mají chrlit oheň.“

„Nechrlí nic. Aspoň jsme ho neviděli to dělat. Ale co byste si v raném středověku pomyslel, kdybyste našel rytíře s masivními popáleninami? Asi byste taky předpokládal, že po něm drak plivl nějakým plamenem. O něčem jako je mikrovlnka neměl nikdo ani tušení. A co se toho účelu týká,“ podíval se plukovník tázavým pohledem na Sivého, zda smí pokračovat. Ten naznačil, že ano.

„Domníváme se,“ pokračoval tedy plukovník, „že je to nějaký jeho smysl. Něco, podle čeho se orientuje. To některá zvířata mají. Třeba poštovní holubi – ale i jiní ptáci – se orientují podle zemského magnetického pole. A také prý některé druhy mořských ryb. Drak to prostě jen pasivně nepřijímá, ale sám aktivně vysílá. Jako třeba netopýr piští a orientuje se podle ozvěny. Jsou to pouze neprokázané teorie, ale všechny naše poznatky je zatím potvrzují.“

„A to ten drak vysílá celou dobu? Bez přestávky?“

„Zdá se.“

„I ten blbej netopýr je snad chvílemi zticha, nebo ne? To nikdy nespí?“

„Netopýr zmlkne, když spí,“ souhlasil plukovník. „Drak ne. Možná nespí. Nebo má mozek rozdělený na více částí, z nichž aspoň jedna stále bdí. Jako například delfín.“

„Takže ona ta potvora má nakonec doopravdy víc hlav. To se mi snad zdá.“ Kublan zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Ale tenkrát na té Sibiři, tam přece nemohl pouštět ty vaše elektromagnetické nesmysly. Tam byl pěkně potichu, ne?“

„Asi vysílal. To byl nejspíš začátek toho bloudění. Švadrona pochopitelně nemohla najít správnou cestu, když vojákům přestaly fungovat kompasy. Za sněžení nemohli určit sever ani přibližně podle slunce. To se zjistilo. Všechny komisí nalezené kompasy a hodinky byly bez viditelného poškození, avšak nefunkční. Usoudili z toho tenkrát, že drak vyvolal nějaký druh magnetické bouře.“

„Tak jak je možné, že to ten jeden voják přežil? To měl nějakou vrozenou imunitu, nebo co?“ Kublan se zarazil a pohlédl mým směrem. Zdálo se, že mě teprve teď poprvé zaregistroval. „A má to nějakou spojitost s tímhle chlapem?“ zeptal se pomalu.

Generál Sivý vstal a pokynul mi rukou, abych se také zvedl. Pro případ, že by mi to nedocházelo, mě ještě Bílý pro jistotu nenápadně dloubl pod žebra.

„Dovolte, abych vám představil Jiřího. Vnuka muže, který zabil draka.“

„Vnuka?“ podíval se na mě Kublan s pochybnostmi. „Vždyť už je to skoro sto let.“

„Jeho dědečkovi bylo v době střetnutí s drakem nějakých jednadvacet let. Po návratu si vzal svou předválečnou lásku, měli spolu dvě děti. Druhé z nich byl otec tady pana Jiřího. Ten se narodil jako druhý syn, jeho otci tehdy bylo padesát let. Od onoho střetnutí s drakem je zde sice odstup více než devadesát let, ale jen tři generace.“

„Kolik mu je?“ zeptal se Pecka. Ukázal při tom na mě bradou. „Čtyřicet? Padesát?“

Tohle už mě začínalo urážet.

„Dvaačtyřicet,“ řekl jsem. „Mi bude v červnu,“ doplnil jsem. „Jestli se toho dožiji,“ jsem už raději nedodával.

Prohlíželi si mě zkoumavě.

„Nemá ještě nějaké další příbuzné?“ zeptal se Pecka.

„Nepoužitelní. Bratr je moc starý.“

„Nemá ten bratr náhodou nějaké děti v přiměřeném věku?“

„Obáváme se, že některé vlastnosti se přenášejí ob generaci. Z dědy na vnuka; ne z otce na syna.“

„Jak víte, že tahle patří k nim? Už to někdo zkoumal?“

Zkoumal. Aby jim to osvětlil, začal Sivý vyprávět příběh mého života. Ještě štěstí, že to vzal pěkně zeširoka a nezabíhal zbytečně do detailů.

„Jistě všichni pamatujete, jak se ve dvacátém století měnily vojenské koncepce. Nejprve to byl masivní bodákový útok pěchoty rychle přepravené po železnici; ten ovšem narazil na ještě rychleji zbudovaná obranná postavení vyztužená ostnatým drátem a krytá kulomety. Takto vybudovanou obranu se štáby pokoušely zneutralizovat neobyčejně silnou dělostřeleckou palbou, podkopáním nepřátelských pozic jednotkami minérů, vzdušným bombardováním nebo ji prorazit útokem pancéřových jednotek. Nepřipravenost všech armádních velení na tento způsob války vedl k zoufalým pokusům o vyčerpání živé síly protivníka v obrovských materiálových bitvách, použití zbraní hromadného ničení a pokusům o podvrácení výrobní základny a vyhladovění jeho lidských zdrojů prostřednictvím námořní blokády.“

Před očima se mi promítly trhané černobílé obrázky z dokumentů o první světové válce. Tisíce vojáků s bodáky, ženoucí se bahnitou zemí nikoho se zábranami z ostnatého drátu nataženým mezi kůly. Dav zoufalců běžících proti kulometům na hradbách zbudovaných z pytlů s pískem, kulatin, hlíny a všeho, co komu kde přišlo pod ruku. Vražedná dělostřelecká palba. Útoky zeleným chlórem, který trhal plíce a přiměl zasažené dusící se vojáky, aby si bodákem prořízli krk. Yperit pronikající i ochranným oblekem a poškozující tkáně, leptající oči, genitálie, vnitřek nosu a krku, způsobující puchýře a zabíjející v hrozných bolestech. Plamenomety pečící lidi jako kuřata zaživa.

„Později to byly ještě rychlejší a ještě masivnější útoky mechanizovaných jednotek při vzdušné nadvládě a všechno, co už jsme znali, doplněné o strategické a psychologické bombardování. Opět zaměřené na podlomení výrobní základny protivníka a likvidaci jeho lidských zdrojů.“

Městské čtvrti hroutící se pod zásahy těžkého dělostřelectva. Noční nálety. Dálkové střely. Kobercové bombardování. Časované bomby s opožděnou explozí, určené k zabíjení těch, kteří jdou pohřbít mrtvé a odklidit trosky. Auta s výfukem obráceným dovnitř. Milionová města postavená jen proto, aby všichni jejich obyvatelé zemřeli v malých místnostech zadáveni desinsekčním prostředkem. Vody Sprévy přivedené do podzemní dráhy plné zoufalých obyvatel. Atomový oheň měnící města i s lidmi ve vnitřek obří rozpálené výhně.

„Následovaly koncepce s použitím jaderné síly. Ať už jako odstrašujícího prostředku, taktické zbraně proti mohutným soustředěním nepřátelských jednotek, nebo jako síly určené k totální eliminaci protivníka.“

Viděl jsem sám sebe pobíhat po cvičišti v gazmasce a atombordelu, s blembákem na hlavě a samonabíjecí karabinou s nasazeným útočným nožem v rukách; sebe děsícího se, že se na ten blbej bodák nabodnu, nebo že si roztrhnu jednu z vrstev toho ochranného obleku.

„Na konci osmdesátých let se svět začínal měnit. Riziko obřího vojenského konfliktu se začalo snižovat, naproti tomu se objevily nové hrozby. Někoho z genštábu napadlo začít s vyhodnocováním různých dalších rizik a došlo i na prozkoumání oněch přísně tajných složek ze Sibiře.“

„To byl určitě Vosáhlo,“ skočil mu do řeči Pecka. „To byl naprostý šílenec. Naprostý šílenec. Ale taky génius, pánové, vojenský génius, jakého nám v jiných štábech mohli jen závidět. Já nastoupil jako poručík a přidělili mne k němu. Nutil mě číst autory, o jakých nám na škole ani neřekli. Dával mi k rozboru absurdní vojenské situace, vždy s neúplnými informacemi, a nutil mě o nich psát eseje. Sympatizoval snad se všemi ozbrojenými osvobozeneckými skupinami světa; asi proto se stal jedním z našich největších teoretiků asymetrického boje a propagátorem nejrůznějších improvizovaných bojových prostředků.“

„Onen nejmenovaný expert,“ pokračoval Sivý, „kterého – jak vidím – někteří z nás osobně znali, se snažil připravit i plány pro případ opětovného střetnutí s drakem. V té době se již genetika dostávala k celkem použitelné úrovni. Genofond zdaleka nebyl přečtený a pochopený, ale o něčem už vědci představu měli. Po dlouhém výzkumu DNA cílových osob zjistili jen jednu významnější odchylku od normálu. Zjistili o ní, že je –“ nahlédl do tabletu, který mu přičinlivý plukovník podal, „gonozomálně recesivní a děděná ob generaci. Jedná se o příklad takzvané Holandrické dědičnosti. Podle výzkumu z tehdejší doby to byla první objevená dědičná choroba tohoto typu vůbec; jinou předtím věda neznala. Nevím kolik jich zná dnes, ale nemusím asi zdůrazňovat, že tuhle nezná ani nadále.“

Super. Tak teď mám ještě k tomu všemu genetickou chorobu.

„To snad není choroba, ne?“ ozval se Pecka.

„Já bych to chorobou nenazýval,“ usmál se Sivý. „Ale myslím, že tak říkají každé odchylce od průměru. A odchylka to je. A navíc vzácná.“

„To nám má pomoct? Tenhle chlapík? To jako k tomu drakovi dojde a umlátí ho šavlí jako děda? Vždyť se na něj podívejte! Ten tam ani nedojde!“

„Vážně,“ zasáhl do rozhovoru zase Pecka. „Jiří nevypadá, že je ve špičkové bojové kondici. Tak kdo to provede?“

„Jiří bude muset.“

„V jakém je výcvikovém programu? Cvičíte ho vy, Bílý? Já myslel, že už pár let necvičíte vůbec, že děláte jen poradce.“

„Dělám,“ řekl Bílý. „Necvičím. Jiřího jsem cvičil. To už je dvacet let.“

„Tak kdo ho tedy vede?“

Ticho.

„Sivý, slyšíte mě? Pod koho spadá? Kdo ho cvičí?“

Sivý zavrtěl hlavou. „Nespadá pod nikoho. Nikdo ho necvičí už dvacet let. Na začátku devadesátých let, když Václav V. vyhlásil ty úsporné programy...“

„Vy jste ho vyhodili?“

„My jsme ho vyhodili. My, armáda. Já ne. Já byl tenkrát u tankistů, Vlasto. Moc malá šajba. Ty jsi byl náčelníkem skupiny.“

„Ale u protivzdušné! Já s tím přece neměl nic společného!“

„A není to teď jedno?“ přerušil je rázně Kublan, který byl v té době u fízlů nebo u kontrarozvědky nebo tam někde. „Máme tady chlapa, na kterého jste se před dvaceti lety vykašlali. Možná má nějakou genetickou predispozici,“ přejel mne pohledem, „ale výcvik nemá, nebo po těch letech jako by neměl. A vy mi chcete tvrdit, že je to to jediné, co stojí mezi námi a drakem, který vyřídil jednotku průzkumáků?“

Oba generálové se na sebe podívali. Ani jednomu z nich najednou nebylo do řeči.

„Lepší alternativa není,“ chopil se místo nich slova Bílý. „Býval dobrý bojovník.“

Moc přesvědčivě to neznělo. Až mě překvapilo, jak prázdně to znělo. A co mělo znamenat to „býval“? Sakra, vždyť ten policajt má pravdu – jak můžu porazit draka, který bez námahy pobil celou jednotku hloubkového průzkumu? Jak něco takového vůbec mohlo někoho napadnout? Prostě tam umřu a navíc úplně zbytečně. To už jste mě mohli rovnou hodit do bitvy u Verdunu nebo do jiného masomlýnu. Nebo do té malé místnosti, do které pak nějaký blonďatý nadčlověk shodí plechovku kyanidových krystalů na hubení obtížného hmyzu. Aspoň bych měl klid a nemusel se bát.

„Vy si myslíte, že to zvládne?“ ptal se Kublan. „Vy si vážně myslíte, že to zvládne? Vždyť ho posíláte na smrt. Jeho dědovi bylo – Kolik jste to říkali? Dvacet? – a byl v plné kondici a doplazil se – Jak jste to říkali? – s mnohačetnými zraněními, horečkou a na pokraji smrti! A tohohle člověka tam chcete poslat? Vždyť už teď je po něm!“, zařval. „A po nás s ním,“ dořekl tiše.

„Zase tak úplně bez šance není,“ řekl Sivý. „Těch dvacet let mu chybět bude, to je pravda, ale...“ Znělo to spíš jako zbožné přání prosebníka, než jako autoritativní výrok muže, který velí mužům.

„Takže co?“ zavrčel Kublan. „Dáme si pár měsíců klidu, Jiří zatím nabere fyzičku, dostane se zase do formy, dojde ke drakovi, rozbije mu hubu pěstí a všichni budeme šťastně žít až do smrti?“

„Času moc nezbývá,“ utnul Kublanův výlev Sivý. „Musíme pracovat s tím, co máme. Jiří se do lepší formy dostat nestihne. Navíc teď už víme, že moderní technika moc nepomůže. Ale!“ zdvihnul prst, „Nevidíme absolutně žádný důvod, proč by EM pulsy měly vyřadit z činnosti chladné zbraně. Nejspíš zůstane funkční i útočná puška, když nebudeme používat laserové dálkoměry, dalekohledy pro noční vidění a podobně. A na větší vzdálenosti by snad pomohla dělostřelba, pokud se nám podaří vyřešit problém s řízením palby.“

„Takže co? Dáme Jiřímu meč a flintu a pošleme ho proti drakovi? S tím, že před něj budeme střílet naslepo z kanónů? To je taktika jako za Napoleona! To nemůže zabrat. Jiří bude mrtvý a my se tím připravíme o jedinou taktickou výhodu, kterou máme!“ zaječel Kublan.

„Takže uděláme z Jiřího dělostřeleckého návodčího?“ zeptal se Pecka opatrně.

„Něco takového jsem měl na mysli,“ pokýval Sivý. Kublana naprosto ignoroval, ale ten se tak snadno nedal.

„Proč prostě nemůžeme těch pár týdnů počkat? Jiří se dá do figury, zabije draka, všichni budou šťastní.“

„To bohužel nejde,“ zopakoval Sivý. „Hned vám vysvětlím proč. Tím jsem asi měl začít.“

„Ne,“ skočil mu do řeči opět Kublan. „Měli jsme začít tím, odkud to zvíře přiletělo. A přes zamini je vyzvat k tomu, aby si ho taky zlikvidovali, když už jim zdrhlo.“

„K nám se drak dostal z Polska,“ oznámil Sivý. „Ale nevyletěl odtamtud. Nad polským územím pouze přelétal; do jejich vzdušného prostoru se dostal přes Baltské moře. Jak se dostal nad Balt, to nevíme.“

„Jak nevíme? Podle vašich zpráv sledujete každého většího čápa!“

„Na radaru,“ opáčil opět Sivý. „Drak radar ruší. Seznam výpadků radarů protivzdušné obrany žádný pobaltský stát nevydá. Poláci se budou bát, že by poznatků o jejich systému protivzdušné obrany mohli zneužít Rusové. Totéž platí pro území Řádu německých rytířů, ti také nebudou spolupracovat, ani kdyby je to mělo stát život. Švédi se o ničem takovém nebudou bavit s nikým, ani s Finy nebo Nory. Dánové prozradí svůj systém možná – možná! – Němcům, když jim Němci přisunou k hranicím deset pancéřových divizí. Ale to už bychom byli zase zpátky ve třicátých letech se vším, co k tomu patří.“

„Takže kde se vzal? Máme alespoň nějaký odhad?“

„Kde se vzal, tu se vzal,“ pokrčil rameny Sivý. „Nikdo se k němu nehlásí a na mezinárodní scéně není prostředek, kterým by šlo přinutit nějaký stát k převzetí odpovědnosti za jeho výskyt. S ničím podobným se prostě nepočítalo. To je jako když na nějaký stát udeří bouře – také nemůžete sousedy hnát k zodpovědnosti, že ji k vám pustili.“

„Dobře,“ kapituloval Kublan. „Tak snad aspoň víme, co momentálně dělá. Proč si myslíte, že nemáme čas vyčkat s akcí do jara? Aspoň by bylo lepší počasí.“

„A k tomu jsem se chtěl dostat,“ odpověděl Sivý tónem, jakým učitel vysvětluje dětem, že tu zábavnou část látky jim neřekl jen proto, že zlobily a vyrušovaly při hodině.

„Řeknu vám, co si myslíme, že drak dělá.“

Všichni zvedli uši jako cvičení psi. Všichni až na Sivého pobočníka a Bílého, který ani pohybem obočí nenaznačil žádný zájem. Zřejmě věděl všechno, co se o drakovi vědět dalo. Nebo si to aspoň myslel.

„Na základě dostupných informací se dá soudit,“ vychutnal si Sivý tu chvíli, kdy mu všichni viseli na rtech, „že drak hnízdí.“

„Hnízdí? Co to znamená? To se chystá vyvést mladé?“

„Něco takového,“ řekl Sivý. „Máme důvěryhodný záznam ze střetnutí se stejným nepřítelem a máme popis jeho chování. Vyšetřující komise tenkrát zjistila, že mrtvola draka v sobě měla kožnatá vajíčka se zárodky dalších draků. Tenkrát jim pro jistotu říkali »diluviální ještěři«, ale víme přesně, co měli na mysli.“

„Kolik máme času?“

„Než se to vylíhne? To nikdo neví,“ vzal si slovo zase encyklopedický plukovník. „Obecně je doba březosti v přímé úměře k velikosti zvířete, ale nevíme, v jak pokročilém stadiu oplodnění je tahle samička. Ani nevíme přesně, jestli je to savec, plaz, nebo snad pták. Plaz by mohl být oplodněný dlouho a jen na poslední chvíli hledat místo ke snůšce, protože plazi se obvykle o vejce ani mláďata nestarají. Ptáci se chovají jinak, ale těžko hledat ptáka srovnatelné velikosti. Pštros sedí na vejcích jen asi čtyřicet dnů. Naproti tomu u savců je doba březosti i péče o mládě výrazně delší. Savec těchto rozměrů by byl březí nejspíš několik let. Drak je rozměrově někde mezi slonem a velrybou. Slonice je těhotná dvacet až dvaadvacet měsíců, samice vorvaně asi rok až rok a půl. Jenže, jak říkám, jistě nevíme vůbec nic. Nevíme ani k jaké patří skupině.“

„Takže co nás čeká? Začnou se líhnout noví draci a rozletí se po celém kontinentu?“

„Může se stát,“ souhlasil Sivý. „Ale to je jen jedna komplikace. Ta druhá je mráz.“

„Mráz?“ zeptal se Kublan. „To jako že je tam zima? To je snad v lednu normální, ne?“

„V lednu mají být dva stupně pod nulou. Možná pět. Když je velká zima, tak může být i mínus deset.“

„No a?“

„Už teď je v Ústí nad Labem mínus osmnáct. V Litoměřicích mínus dvacet. A teplota dál klesá. Začínají praskat vodovody, datové a elektrické rozvody, už bylo nutné zavřít přívody plynu. Musíme evakuovat obyvatelstvo. Jenže pořád sněží, bylo zapotřebí úplně zavřít jednu železniční trať, silnice jsou přetížené a provoz blokují nehody. Silničáři stahují pluhy a sypače z celé země, ale zatím se jim daří držet jakž takž průjezdnou jednu hlavní silnici.“

„Souvisí to nějak s tím drakem?“

„Obáváme se, že ano.“

„Jak?“

„Přesný mechanismus neznáme. Asi to nějak souvisí s těmi elektromagnetickými pulsy. Zdá se, jako by nějak stahoval ledový vzduch z horních vrstev atmosféry.“

„Na jaké teplotě se může teplota stabilizovat?“

„Odhadujeme, že tak na čtyřiceti, padesáti pod nulou. Dost na to, aby byl kraj naprosto neobyvatelný. V okolí vznikne pevninský ledovec. Labe přestane téct, což povede k zaplavení další části území. Naopak Sasko vyschne a možná to bude mít dopad i na provoz hamburského přístavu. Vojenský přidělenec německého velvyslance už nám také nabídl pomoc.“

„A to?“

„A to jakoukoli. Německá armáda nám od doby společného nasazení v zahraničí dluží jakousi laskavost...“

Řekl to jako když filmový mafián zajde za kolegou v branži a připomene mu, že jenom díky jemu je jeho kmotřenec stále na světě. Celkem by mě zajímalo, co se to kde mohlo semlít.

Sivý se nezdržoval a pokračoval: „Zdůraznil i možnost, že by nám poskytli chemickou jednotku.“

„Protichemickou? K čemu?“

„Ne protichemickou. Chemickou. Samozřejmě pod podmínkou naprostého utajení.“

Přítomní vojáci se pokoušeli tuhle informaci nějak strávit. Kublan se zaskočit nenechal: „Já vím, že je to hnus, ale není to nakonec řešení?“

Viditelně by raději střílel v Českém Středohoří náboje s plynem VX, než aby spoléhal na mě. Moc jsem se mu divit nemohl. Ale Sivý jeho naději okamžitě utopil.

„Nevíme jestli by to vůbec zabralo. A jak drak stahuje ten vzduch shora, fouká vítr od něj. Na všechny strany. Takže by se snadno mohlo stát, že bychom měli zamořené celé okolí a drak by zůstal naživu.“

Na Kublanovi přesto bylo vidět, že by si rád nechal nějakou podobnou věc v záloze. Asi žil v přesvědčení, že je plyn jako plyn a že draka může nechat rozehnat jako demonstraci nebo technoparty.

„Nepřichází v úvahu,“ zavrtěl hlavou Pecka. „Poděkujeme přidělenci, případnou pomoc výslovně neodmítneme, ale ani o ni zatím nebudeme žádat. Operaci provedeme sami vlastními silami. Během dvou až tří dní Prapor Svatého Jiří prověří jak techniku, tak vlastní připravenost a vrátí se z mimořádného cvičení v Norsku. Plukovník Svítek je průběžně seznamován s vývojem situace a už teď sestavuje plány. K PSJ se okamžitě po návratu připojí pan Jiří a půjdou na to. Plnou součinnost jim na vyžádání poskytne Tygří vrtulníková letka a stíhací letectvo z Čáslavi. Nějaké dotazy?“

Řekl to hlasem, jakým se sdělují definitivní rozhodnutí; nikdo žádný dotaz neměl. Pecka však poradu pořád ještě nehodlal ukončit a pokračoval.

„Není však možné, abychom tu řešili jen jednu operaci a neměli připravený plán dalších kroků. Řekne-li generální štáb »A«, musí mít připravené i »B« a alespoň všeobecnou představu o dalších krocích, pokud možno až k »Z«. Takže – jaký bude náš další krok po odstranění draka?“

Předpokládal jsem, že se jedná o řečnickou otázku, ale Sivý mě překvapil – měl odpověď.

„Také už jsem o tom přemýšlel. Myslím, že bychom měli mít na paměti to ruské zlato z roku 1919.“

„Chcete naznačit, že dneska nám za zabití draka taky někdo zaplatí?“ zeptal se Pecka.

„To asi ne,“ připustil Sivý, „ale to také není to hlavní. Klíčové není, kdo zaplatí naší zemi, ale jak se naše země odvděčí svému hrdinovi. Jiřího dědeček dostal za zabití draka ruský šlechtický titul; i když o praktické výhody z něj plynoucí kvůli změně vládnoucí dynastie zase vzápětí přišel. Ale též byl vyznamenán vysokými válečnými řády našeho království i Velké Británie. A navíc, ač to byl tenkrát mladík bez odpovídajícího vzdělání, získal trvalé místo u armády s pravidelným povyšováním. Stát mu zaplatil školy. Do výslužby odešel v hodnosti majora.“

„Co tím chceš říct?“ ušklíbl se Kublan. Že správně by měl Jiří dostat půl království a ruku princezny?“ Nebyl daleko od toho se svému vtipu zasmát.

„To není tak od věci,“ zvedl generál prst. „Něco jsem si k tomu nechal vyhledat. Seznamte nás s principy následnictví trůnu,“ pokynul plukovníkovi po své pravici.

„Cože?“ podíval se po něm Kublan. „Co to –“

Sivý ho umlčel pohybem ruky a plukovník spustil: „Po skončení světové války, rozpadu staré monarchie a jmenování krále Tomáše se do té doby platné zvyklosti v nástupnictví trůnu po pokrevní linii jevily jako zastaralé a v moderní době překonané a nevhodné. Byly proto nahrazeny principem nástupnictví volbou, kdy nového krále jmenuje Parlament. Vzhledem k vysoké popularitě krále Tomáše se ustálila praxe, kdy si panovník svého nástupce vybere sám v dostatečném časovém předstihu a Parlament ho pak jen víceméně formálně schválí. Sám král Tomáš si za svého nástupce zvolil ministra zahraničí, pozdějšího krále Edvarda. Parlament po abdikaci krále Tomáše tohoto nástupce bez problému – byť ne jednomyslně – schválil a bývalý král mohl odejít na věčnost s dobrým pocitem, že země směřuje správným směrem. Jenže, jak jistě víte, následovala další velká válka. V zoufalé snaze tento konflikt odvrátit a zabránit ztrátám na civilním obyvatelstvu král Edvard abdikoval a odebral se do exilu.“ Cosi v plukovníkově hlase naznačovalo, co si o vyhýbání se válce myslí.

„Válku se však ani tak odvrátit nepodařilo a po jejím skončení se král Edvard vrátil do úřadu. Dlouho v něm však nepobyl. Po jeho druhé a už definitivní abdikaci následovala volba krále Klementa. Lze mít prakticky za jisté, že nebyl vybrán Edvardem, ale že byl naší zemi vnucen carem Josifem. Výběr nástupce samotným panovníkem však byl sice shledán důstojným, avšak nebyl kodifikován v Ústavě a koneckonců byl dosud realizován jen jednou, takže nedošlo k žádnému rozporu s legislativou. Volba krále Klementa tak nebyla – a ani nemohla být – nijak zpochybněna.

Osud dopřál novému králi na trůně jen pět let, během kterých své favority poměrně rychle střídal; výběr následníka tak neplnil očekávanou stabilizační roli.

Po Klementově smrti byl – pro mnohé překvapivě, avšak zřejmě v souladu s poslední Klementovou vůlí – zvolen Antonín I. Dobrotivý. Ani on se však z trůnu netěšil dlouho. Lze se domnívat, že Antonína II. Ukrutného si za svého nástupce sám nevybral. Ale ani on by si rozhodně nevyvolil tak silného a populárního následníka, jakým se ukázal být král Ludvík.“

Tentokrát se plukovník zatvářil jako kocour, který právě spolkl kanárka; Ludvík byl zřejmě jeho oblíbený panovník.

„Ludvík, jak jistě víte, získal vysokou vojenskou hodnost. V bojových podmínkách proslul jako energický velitel; postupně se vypracoval až k velení armádního sboru a hodnosti brigádního generála. Jeho podpora byla – zvláště v porovnání s dnešními poměry – přímo neuvěřitelná. Zejména u válečných veteránů. Válka byla stále ještě v paměti národa a veteráni,“ zdůraznil, „v té době stále požívali velkou úctu. Což se opět vrátí,“ vypadl na chvíli z role chladného předříkávače.

„Pokud vyhrajeme,“ kývl ministr Sivý.

„Pokud Jiří zvítězí,“ řekl Bílý, aniž by otevřel ústa nebo pohnul rty.

„Pokud uspěje kombinovaná operace, které se zúčastní Prapor Svatého Jiří pod velením plukovníka Svítka, taktické nadzvukové letectvo, Tygří vrtulníková letka, ženijní vojsko a několik podpůrných jednotek a která bude koordinovaná Generálním štábem Královské armády,“ zdvihl prst generál Pecka, šéf genštábu.

„No vida, tak to máte pod palcem i beze mě, ne?“ chytil jsem se naděje.

„A speciální strategické zbraně,“ dodal bezbarvým hlasem Kublan.

„Doprčic, nechte těch keců.“

Ministr Sivý promluvil tichým, ale neuvěřitelně autoritativním hlasem. „Všichni víme, že bez Jiřího s tím drakem neskoncujeme. A taky dobře víme, že bez Svítkova praporu se k němu Jiří ani nepřiblíží. A bez letecké podpory ho tam nejspíš nedostane ani PSJ. Takže si tady nebudeme honit trika, pánové. Jsme všichni na jedné lodi a nemůžeme si dovolit neúspěch. Po skoro sedmdesáti letech se bude bojovat na našem území a porovnáváním kokotů ještě nikdo žádnou válku nevyhrál.“

Skoro jsem čekal, že se zmíní o polních soudech a popravách za úsvitu, ale nebylo to nutné. Když jsem o tom později přemýšlel, tak právě tohle byla ta chvíle, kdy mi došla celá vážnost situace. Kdy jsem pochopil, že jde opravdu o všechno.

Zmlknul i Kublan. Sivý, který někdy během své řeči vstal, nás všechny svrchu přehlédnul, opřel se rukama o stůl a zase se posadil. „Pokračujte,“ pokynul plukovníkovi. „Ale vezměte to stručně, jen ty nejpodstatnější věci. Čeká nás ještě hodně práce. Asi víc, než se zdálo.“

„Ano, pane,“ vstal zase plukovník a pokračoval jako by se nic nestalo. „Král Ludvík strávil na trůnu několik let. Jeho nástupcem se stal Gustav, ale ačkoliv i on měl jisté válečné zkušenosti, lze pochybovat, že by si Ludvík za pokračovatele svého díla vybral právě jeho. Na to byl jejich pohled na svět příliš odlišný; jeden voják, druhý právník. Proto soudíme, že král Gustav byl sice vybrán předem, ale jednalo se spíše o jméno vzešlé z diskusí širší skupiny politických elit, než o volbu samotného krále.

Gustav vykonával funkci relativně dlouhou dobu, než byl donucen k abdikaci. Ačkoli byl v tom čase již v pokročilém věku, jednoznačného následníka vybraného neměl. Na tom ovšem víceméně nezáleželo; doba byla velice turbulentní a složení parlamentu se prudce změnilo, takže případný Gustavův favorit by stejně nejspíš neměl šanci projít potvrzovací volbou.

Náhlá změna směřování země vedla nejen k rychlé korunovaci krále Václava V., ale i k mnoha problémům při předávání státních záležitostí. Toho si byl král dobře vědom a zadal vládě úkol vypracovat novou konstituci, která by posilovala prvky kontinuity. Ústavodárci se tohoto úkolu zhostili tím, že před institut nástupnictví volbou předřadili opět institut nástupnictví trůnu dědictvím. Doba se zdála příznivá, na dvoře se špitalo, že královna Olga je v očekávání. To se nenaplnilo, královna později zemřela a potomka nepřinesla ani Václavova druhá žena, královna Dagmar. Král Václav V. – přes původní příslib, že bude zastávat úřad jen po omezenou dobu – vydržel na trůnu téměř tak dlouho, jako jeho předchůdce. Ale ani tato doba nestačila k tomu, aby následníka přivedl na svět, nebo si jej vyvolil. Jeho nástupce, současný král Václav VI. – dej mu Bůh dlouhý život – tedy opět vzešel z parlamentní volby.“

Na tu volbu jsem si ještě dobře pamatoval. Nechutné politické handly, sliby úplatků i vyhrožování poslancům. Z důstojné volby panovníka se tak stala ostudná fraška. V jednom okamžiku se zdálo, že se krále vůbec nepodaří zvolit – někteří komentátoři už začínali mluvit o možnosti obrátit se k cizím královským rodům. Tehdejší Václavův důvěrník Ivan Lang dokonale ztratil nervy a televizní reportéři ho natočili, jak svému buršovi říká, že neposlušné volitele pošle „bručet do basy“. Výhrůžka asi zabrala, král byl zvolen a Ivan Lang dostal za ženu královu dceru.

Podle úšklebků, šířících se kolem stolu, jsem si byl jist, že přítomní ministři si na okolnosti královské volby vzpomněli také.

„Ehm,“ odkašlal si Sivý. „Takže jak tedy v současnosti vypadá následnictví?“

Plukovník se napil ze sklenice minerálky, kterou měl před sebou, a začal vysvětlovat tónem, jakým se mluví s mírně retardovanými pětiletými dětmi, které právě přijely odněkud z ciziny: „První skupinu následníků tvoří synové panovníka, v pořadí od nejstaršího k nejmladšímu. Čili pokud nejstarší syn korunu nepřijme, nebo z nějakých – nejspíše zdravotních – důvodů není schopen úřad vykonávat, je na řadě druhý nejstarší syn. Po něm třetí a tak dále, až je tato první skupina vyčerpána.“

„Král nemá syna,“ konstatoval Kublan. „Ani jednoho.“

„Ano, pane ministře,“ konstatoval plukovník. „Druhou skupinu následníků tvoří manželé dcer panovníka. Opět v pořadí podle věku.“

„Jedna králova dcera je vdaná,“ konstatoval Pecka. „Jana.“

„Její manžel je o čtyři roky starší, než pan Jiří,“ opáčil Kublan, o kterém se v podhradí tvrdilo, že si zakládá na tom, že ví všechno o všech.

„Vážně?“ zeptal se Sivý a prohlédl si mě rentgenovým zrakem. „Jen o čtyři? Když jsem Ivana viděl naposledy, vypadal strašně.“

„Chlast prostě není tak devastativní jako kokain,“ pokrčil rameny Kublan.

„Máš zkušenosti, co?“ podotkl Sivý jedovatě.

Ministr vnitra jen mávnul rukou.

Plukovník se pokusil panstvo přivést zpět k tématu: „Nyní ovšem nemluvíme o věku manželů, tedy budoucích králů; rozhodujícím faktorem je věk králových dcer.“

„Ta starší dcera, ta je pořád svobodná,“ konstatoval Pecka a pohlédl Sivému tvrdě do očí.

„Ta starší je svobodná,“ potvrdil Kublan s pohledem upřeným do zdi. „Jmenuje se Vendula,“ dodal pro ty, kteří by snad nevěděli, jak se jmenuje králova dcera.

„Jak dlouho trvá uspořádat královskou svatbu?“ otázal se Pecka.

Teď byl plukovník poprvé na rozpacích. „Těžko říct, pane, nejsem ceremoniář. Ale půl roku to běžně zabere. Snad by se to dalo o něco urychlit, ale pod tři měsíce se nedostaneme. Musí se sezvat králové z celého světa, papež, státníci spřátelených zemí...“

„By tě dědek převez', kdyby ještě stihnul abdikovat a předat veslo Ivanovi, co?“ řekl Pecka.

„Ivana nemá rád,“ zavrtěl Kublan hlavou a přejížděl pohledem mezi oběma generály. „Před lety to byl jeho favorit, to je pravda, ale to už jsou loňské sněhy. Spíš předloňské. Možná ještě starší. Proto si taky nechal manévrovací prostor a dal ho za muže té mladší dceři. Starší si nechal v rezervě. Jako eso v rukávu.“

Oba ministři a náčelník generálního štábu po sobě chvíli mlčky pokukovali. Ticho přerušil až Kublan: „Pánové, neplánujete tady náhodou něco víc, než jen bojovou operaci, že ne?“

„Proč nemít krále, který by – řekněme – více naslouchal silovým resortům? Proč nemít krále, který by v zemi opět zavedl pořádek? Vlast stojí před těžkými zkouškami. Zlé časy buší na dveře, pánové. Máme tady bezpečnostní hrozby, jaké tu ještě nikdy v dějinách nebyly. Teroristé s přístupem ke zbraním hromadného ničení si sem chodí jak je napadne a my jim ještě poskytujeme ubytování a jídlo. Zločinci se nám vyšklebují do ksichtu a my nemáme prostředky je pohnat k zodpovědnosti. Lidé se zlobí, pánové, a jsou vystrašení. V takové atmosféře narůstá extremismus – a nemusím připomínat, že se objevuje i v armádě a policii. S tím vším se musí něco dělat.“

„A co konkrétního bys s tím chtěl dělat?“

„Objevuje se volání po vládě silné ruky. Všichni víme, kam se taková vláda může zvrtnout. Ale pokud by – jak říkám – vládl král se silnou podporou silových resortů, mohli bychom zemi vyčistit a přitom se vyhnout totalitě.“

„Neměli něco podobného ve starém Japonsku?“

„Pokud si to ještě ze školy pamatuji, šógunát fungoval přes pět set let.“

„Skoro sedm set, ale ne celou tu dobu v kuse. A někteří šógunové nebyli skuteční vládci, některá období panoval skutečně císař. Ale i tak je to dějinami prověřený a životaschopný model.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak máte v plánu tady Jiřího oženit s princeznou Vendulou a udělat z něj krále.“

Sivý lehce pokýval hlavou. Pecka se přidal.

„Co když si král ještě stihne pořídit nějaké další dítě?“

„Je mu dvaasedmdesát. A jeho ženě sedmdesát.“

„Tak co když vytáhne nějakého levobočka, kterého si upletl před dvaceti, třiceti lety? Nebo adopce? Co když král někoho za syna prostě a jednoduše adoptuje? Pak by tu byl rázem kandidát první skupiny a celý ten váš plán by šel do pytle.“

„Adoptovat dospělého muže bylo možné podle starého císařského zákoníku. Ale ten už skoro sto let neplatí. Dnes je adopce možná jen u nezletilců a je podmíněna mnoha administrativními opatřeními a formalitami. Mezi hlavní patří souhlas sociální správy a orgánů péče o dítě. A orgány péče o dítě jsou fakticky podřízeny ministerstvu vnitra. Demokratické postavení krále jako prvního mezi rovnými neumožňuje dělat jakékoli výjimky. Ani u panovníka.“

„A ten levoboček?“

„Nepravděpodobné. Prakticky nemožné.“

„A když se přece jen někdo vynoří?“

„Komplikované a zdlouhavé. Bylo by zapotřebí provést testy DNA a zahájit proces osvojení. Při něm se bude vyšetřovat jak to tenkrát bylo, jak bylo o dítě postaráno. Opět záležitost pro sociálku a orgány péče o dítě.“

Kublan pokýval hlavou. „To je jedna věc. Může abdikovat ve prospěch někoho třetího, vypsat volby, nebo něco takového?“

Plukovník zavrtěl hlavou. „Jedině muži dcer. Pan Jiří nebo Ivan Lang.“

„Takže je to v kabeli,“ konstatoval Sivý hlasem, v němž se spokojenost mísila s překvapením. „Takže to nějak zformulujeme a jdeme za Toljou.“

Jako bych tam vůbec nebyl. Jako by můj názor nikoho nezajímal. A taky asi nezajímal. Všichni přítomní strávili celý život v prostředí, kde se o rozkazech nediskutuje – automaticky předpokládali, že se nebudu zpěčovat. Že jim zasalutuji a bez reptání vykonám jejich záměry.

Než jsem však stačil něco říct, odkašlal si Bílý: „Promiňte, pane, je tu ještě jeden problém.“

„Jaký?“

„Tady pan Jiří je tak trošičku, ehm...“ Bílý si zjevě pamatoval, jak mě včera našel, vyvodil si z toho své závěry a teď váhal, jak jim to říct. Nakonec si vybral variantu, o které soudil, že je ta nejjemnější. „Je trošičku přihřátej.“

Vytušil jsem šanci.

„Ne trošku přihřátej,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jsem tak teplej, jak jen chlap může být.“

Nastalo ticho.

„Kecá,“ řekl ten druhý plukovník; ten, který nedělal Sivému chodící encyklopedii. „Chce se z toho vykroutit. Takových jsme na útvaru měli – prostě hodně. Tohle je jeden z nich. Vždyť i mluví normálně. No schválně, řekni něco,“ obrátil se ke mně. Jak sám sebe ujišťoval o své pravdě, bylo každé jeho slovo hlasitější než to předchozí, ale výraz v očích měl pořád vyděšený a zorničky rozšířené. Zírali jsme na sebe a oba se snažili ani nemrknout. Po malé chvilce prohrál. Před okamžikem možná odrazil první vlnu paniky, ale ta se mu začala vracet, nezastavitelná a neodvratitelná jak vlna cunami ve Fukušimě.

„Tak už něco řekni!“ štěkl hlasem někde na pomezí velitelského křiku a hysterie.

„Nekecá,“ potvrdil Bílý mimořádně klidným hlasem místo mne.

Já zvedl prst a ostentativně si z tváře setřel pomyslnou slinu: „Neprskej, broučku, je to zbytečné. Tak to prostě je, s tím nic neuděláš. S tím nikdo nic neudělá.“

První se vzpamatoval Pecka. A to pěkně po vojensku: „Dá se to nějak utajit?“ zeptal se Kublana. Ten ale zavrtěl hlavou.

„Nedá. Nějaké drobné maléry zaretušovat můžeme, to ano, ale tohle je sex a Jiří bude veřejně známá osobnost. Za pár týdnů z něj bude král. Pak už ho bude tisk krýt automaticky, čistě z úcty ke koruně. Ale do té doby...“ Znovu zavrtěl hlavou. „Než si princeznu vezme, bude v centru pozornosti. Prvních pár dnů bude tisk jásat, že mají něco o Hrdinovi,“ vážně, vyslovil to s velkým písmenem! „Taky bude fandit princezně, že konečně potkala toho pravého. Hrdina a princezna si padnou do oka – tři, čtyři dny budou celostátní hvězdy. Ale už v té době budou hledat špínu. Bulvární novináři už jsou takoví. Pošlou je, aby našli nějaké detaily z něčího života a oni budou hledat, co kdo kdy zvoral. S tím se nedá nic dělat, to je prostě instinkt. Jako u policajtů. Medaile ze středoškolského fotbalového poháru je dobrá, ale pokuta za špatné parkování je lepší. Záchrana království je fajn, ale něčí zprzněná dcera – nebo kluk – to je pro ně bomba. A začne to vyskakovat jedno po druhém.“

Kublan se napil vody, asi mu po té nezvykle dlouhé řeči vyschlo v krku.

„V takovémhle případě je to raz-dva. Nějaký soused nebo někdo v hospodě jim za pár stovek něco řekne. Najde se nějaký milenec, se kterým se pan Jiří vyspal před dvaceti lety. Nebo – a to bývá ještě horší – někdo, s kým se nevyspal. Objeví se fotky z oslav, záznamy kamer z gay-klubů, ze sauny – chodíte tam, ne?“

A už jsem toho měl dost. K teplým se každý chová jako k méněcenným, nebo přinejlepším jako k dětem. Ještě deset let před tím, než jsem se narodil, byla homosexualita trestná. Když jsem vyrůstal, měli ostatní povolený pohlavní styk od patnácti, homosexuálové až od plné legální dospělosti. Tohle zrušili až za Václava V. A ještě nějakou dobu trvalo, než orientace na stejné pohlaví přestala být podle Světové zdravotnické organizace duševní nemocí. Dodneška na gaye a lesbičky dští síru nejen každý venkovský farář, ale i arcibiskup Dupa. O buzeranty se klidně otře kdejaký politik, který zrovna chce ukázat, jaký je chlapák. A to zdaleka ne nejen nějaký strejc, který starostuje zapadlé vesnici se stovkou duší – ten ať si koneckonců v hospodě říká, co chce – ale čas od času se jako „správný samec“ potřebuje předvést i nějaký poslanec Parlamentu, nebo i ministr. O tom balvanovi minulém premiérovi Topolovi ani nemluvě.

Ale ať už jsou to vzdělaní právníci, nebo tupé lopaty, bohatí obchodníci či politici, nebo chudí mládenci z domů na demolici – všichni mají jednu věc společnou. Vždycky jim je všechno naprosto jasné a vědí přesně, co a jak buzeranti dělají. Například že pořád zevlují po saunách a gay-klubech.

„V životě jsem nebyl v sauně,“ řekl jsem tím nejzřetelnějším a nejstudenějším hlasem, jakého jsem byl schopný. „A v gay-klubu taky už nejmíň pět let.“

Byla to pravda. V gay-klubu jsem byl jen párkát v životě. Jako každý náhodný návštěvník jsem oceňoval tu absenci agresivity, která jinak latentně bublá v každé hospodě. Jenže jsem si tam přesto připadal nějak nepatřičně. Mezi všemi těmi pěkně oblečenými muži jsem prostě moc vyčníval. Když jsem tam byl naposledy, chvíli jsem si tam povídal s jedním štamgastem. Byl to vtipný a chytrý chlap, ale choval se ke mně až nepříjemně uctivě – asi jako k učiteli, který ho přistihnul, jak si ho se spolužákem vzájemně honí v šatně u tělocvičny.

„No někam snad chodíte, ne? Prostě někde něco vyšťourají, to si buďte jistí.“ Kublan se mnou viditelně nechtěl ztrácet čas. „Dva, tři týdny před svatbou to bude nejhorší. Pak se to začne pomalu vylepšovat a svatba bude vrchol popularity. No a potom už to bude jen na vás.“

„Zvládnete to?“ zeptal se Sivý starostlivě. A tím mě znovu naštval.

Před chviličkou si mě zařadil a už se mnou mluví jako s dítětem. Starostlivě a přezíravě. A ještě k tomu se tváří, jako bych mu za tenhle přístup měl být vděčný.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nezvládnu. Jsem jenom malá slabá buznička a tohle mi nemůžete udělat, vaše excelence,“ řekl jsem přehnaně plačtivým hlasem.

Bílý si zakryl oči dlaní.

Nejhorší na tom bylo, že jakmile jsem to řekl, uvědomil jsem si, že jsem zase tak moc nepřehrával.

Hoří už Praha?

O chvíli později jsme se Sivým popíjeli kávu z termosky a kouřili u okna s výhledem na město.

Někde blízko, ale přece jakoby v dálce, hlučel provoz po třídě Milady Horákové. Napravo jsem tušil stadion Sparty, nalevo Julisku. Zírali jsme na řeku a na zoologickou zahradu za ní. Bylo krátce po poledni – nevěřil bych, jak se taková porada umí protáhnout – ale nebe bylo zatažené a kopec za ZOO už byl pokrytý světly a jeho vrchol zahalený svatozáří od sídliště skrytého za obzorem.

„Krásné město,“ řekl Sivý. „Já sám jsem z městečka, které nemá ani tisíc obyvatel. Máme tam zámek, jeden krásný kostel, jeden skoro spadlý kostel.“ Jeho trpký úšklebek byl slyšitelný, ani jsem se mu nemusel dívat do tváře. „Náměstí se sochami. Přes osm set let historie, ale žádná velká budoucnost,“ loknul si kávy.

„Praha je jiná. Sto metrů od nás je největší hradní komplex na světě. Pár stanic tramvají odsud bydlel Kepler, Parléř, Koperník. O kus dál hospoda, kde zakládali sociálně demokratickou stranu. Dáš si pivo, zvedneš se a můžeš jít ke klášteru s historií dlouhou přes tisíc let; budeš tam asi za pět minut.“

„Já vím,“ slyšel jsem se. „Pár set metrů odtamtud rozložil generál Windischgrätz svoje kanony a rozstřílel město.“

„Hodně toho ještě zbylo,“ pokrčil Sivý rameny. „A o to jde. Potkávali se tu neuvěřitelní lidé, hrdinové i zbabělci, světové osobnosti i naprostí nýmandi. Vznikaly tu veliké myšlenky, rodila se umělecká díla. Velké plány, velké vášně, velké lásky.“

„Velké bolesti, velké ztráty, velké zrady.“

„Velká historie a velké příběhy se rodí jen z bolesti,“ souhlasil Sivý. „A to je to důležité. Aby tady byly ještě nějaké další příběhy. Aby se tu ještě mohly potkat nějaké další osobnosti. Aby město žilo dál. A taky o to, jak ten život bude vypadat. Jestli tu bude špína a zločin, nebo respekt a klid. Jestli si tu developeři budou moct i nadále stavět co je napadne a kde je napadne a bourat při tom všechno, co jim bude stát v cestě, ještě mnohem barbarštěji než Windischgrätzovi kanonýři. A nebo jestli se s tímhle velikým dědictvím bude zacházet s úctou, jakou si zaslouží.

A to teď máte v rukou vy. Nejdřív to přežití a pak i to, jak to bude vypadat.“

„A když se to nepovede?“

„Když se to nepovede, zemřete. A s vámi nebo krátce po vás většina armády a nejspíš i značná část národa. V horizontu několika let přestane být naše země obyvatelná. Možná začne nová doba ledová, co já vím. Ale i když se vám povede tohle všechno odvrátit a potom se nebudete chtít stát králem, oddálíte zkázu jen o několik let. Země se vnitřně zcela rozloží. Nedávno jsem četl, že je největší nezaměstnanost za osmdesát let; od doby Velké Krize. A co udělala vláda? Za horentní sumu koupila pro pracovní úřady nový software, který nefunguje, ale umožňuje beze stopy měnit čísla účtů, na které se mají posílat peníze občanům v nouzi – čili beztrestně krást. Zdržuje to, odmítá vydat dávky, a způsobuje další komplikace. Lidem, kteří jsou v těžké situaci, teď úřad vůbec není schopný pomoct. To bylo už loni. Letos ministerstvo změnilo metodu počítání nezaměstnanosti, aby opticky vycházela menší čísla.“

Jeho výraz dosáhl takové míry znechucení, že by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby si nad počínáním vlády odplivl. Člověk by skoro zapomněl, že je sám jejím členem. Asi mu jeho bývalý kolega nepadl do oka; to by ostatně nebyl zdaleka nebyl jediný. Ministr sociálních věcí, který veřejně vyhlásí, že jeho cílem není pomáhat, ale ušetřit, si moc přátel nenadělá. O té zakázce na nový software se před časem říkalo hodně nepěkných věcí. Ministr ji prý vyhlásil jen proto, aby si vláda v parlamentu zajistila hlas jedné poslankyně – shodou okolností dcery majitele dodavatelské firmy. Úsporný program nakonec dosáhl takových rozměrů, že v některých kostelech lidé dělali potravinové sbírky pro ty, kteří z nového systému vypadli a nedostali podporu; o celkových nákladech na reorganizaci se jen šeptalo, že je to zhruba tolik, kolik království ten rok vydalo na podporu vědy a výzkumu.

Ministr nakonec odstoupil, jeden z jeho náměstků je vyšetřován, ale jimi zavedená opatření pokračují stále stejným směrem; nikdo nezměnil rozkazy, nikdo nezměnil strategii, nikdo nezměnil cíl.

„Copak to kolem sebe nevidíte? Samá korupce, násilí, zločin a vztek. Šíří se to všude, prostupuje to každým z nás, nahlodává nás to jako rakovina. Takové nálady již v minulosti na různých místech propukly a nikdy to neskončilo dobře. Věřte mi, tohle prostě nemůže dobře skončit. Víte přece, kam vedla Velká Krize, ne?“

„A já bych to měl změnit?“

„Vojáci nemají často příležitost pomoci své zemi jinde než na bojišti. Jednou budete třeba takhle stát u okna, budete se dívat na město zalité sluncem nebo zářící do noci, a budete vědět, že jste ho zachránil. Vy a nikdo jiný. To přece stojí za to, ne?“

Přepadl mne pocit déjà vu. Došlo k chybě v Matrixu, agent Smith je nablízku. Mozek zabral v jiném módu a vzpomněl si. Teď už jsem věděl přesně, odkud tuhle scénu znám. Četl jsem o ní v knize „Hoří už Paříž?“ a později večer v kasárnách jsem si ji v knihovně dohledal.

Starosta Pierre Tattinger v předvečer pařížského povstání žádá generála von Choltitz, vojenského velitele města, aby Paříž ušetřil. „Generálové mají často moc ničit, ale málokdy něco vytvořit. Představte si, že jednoho dne přijedete jako turista a znovu si prohlédnete svědky našich radostí i bolestí... A budete moci říci: »Já, generál von Choltitz, který to vše mohl jednoho dne zničit, jsem to zachoval jako dar lidstvu.«

Není to víc, generále, než veškerá sláva dobyvatele?“

Obrátil jsem se k Sivému: „Hoří už Praha?“

Unaveně se usmál a jemně pokývl hlavou. „Říkali mi, že jste chytrý. Ale něco vám povím. Nastoupil jsem do služby v ten samý rok, co vy jste se narodil. Když vás povolali do armády, já se stal náčelníkem štábu tankové divize. Když vás vyhodili, já už velel brigádě sil rychlé reakce. Věřte mi, už jsem toho v životě viděl vážně dost. Ale tenhle příběh mě opravdu dojímá. Když jsem ho četl poprvé, představoval jsem si sám sebe v roli toho generála a přemýšlel jsem, zda bych byl schopen odmítnout splnit rozkaz ke zničení města. Paříž jsem v tu dobu ještě neviděl, takže jsem si místo ní do svých představ dosadil Prahu. Nikdy by mě nenapadlo, že se ocitnu v roli toho starosty. Že se tady jednou před vámi budu plazit a prosit vás, abyste ji zachránil, ale je to tady a já vás opravdu prosím – nechte nás zachránit tohle město a tuhle zemi.“

„Ale pane generále,“ zašeptal jsem. „Vždyť dobře víte, že pro to udělám všechno, co je v mých silách. Jen se bojím toho, že to nebude stačit.“

A opravdu jsem to tak myslel.

Kujme pikle

Vrátili jsme se do jámy lvové. Po přestávce, kterou vyhlásil Sivý, aby mě mohl beze svědků zpracovat, už byli skoro všichni zpátky – vyčůraní, někteří najedení, někteří s čerstvě obnoveným pachem tabáku. Ministr obrany počkal, až se vrátí i poslední opozdilec, vstal a prohlásil: „Jiří udělá, co bude v jeho silách. Sám ale nemá šanci ten mediální tlak ustát. Musíme najít nějakou strategii, jak mu v tom pomoci.“

„Najdeme příklady bi- a homosexuálních vojevůdců a králů z minulosti a ve správnou dobu to rozešleme všem redakcím. Spřízněným novinářům zašleme i nějaké instrukce, co zdůraznit,“ řekl Kublan spokojeně. „To nebude tak těžké.“

„Nebude nápadné, když všichni novináři, co mají vazbu na armádu, budou najednou podporovat nebo aspoň tolerovat homosexuální chování?“

„Proč by to mělo být nápadné,“ zasmál se Kublan. „Vždyť ti přece o armádě vědí nejvíc. Hned se na tom začne pracovat. Co ta jména z historie?“

„Gaius Caesar, Richard I. Lví srdce,“ začal jmenovat plukovník se sloní pamětí a hned si jména zapisoval na nový list zápisníku.

„Oscar Wilde,“ doplnil někdo.

„To nebyl vojevůdce.“

„To je jedno, připište ho tam, je slavný.“

„Eduard II.“

„Taky Richard II.“

„Počkat, to není pravda, ten si přece vzal Annu Českou, dceru Karla IV.“

„Ale je to tak, říkalo se to o něm.“

„Takže Anna byla jen kouřová clona?“

„Asi v tom byl nějaký státní zájem, jako tady u Jiřího.“

„To náhodou nezní tak špatně. Jiřího budeme přirovnávat k Richardu Lví srdce, Vendulu k Anně České, dceři Karla IV. To se bude líbit i králi Václavovi, na toho tím pádem zbyde příměr ke králi Karlovi, Otci vlasti.“

Kolem stolu zaznělo několikeré uznalé zamručení.

„Co umělecká obec? Tu pořešíme tím Wildem?“

„V umělecké oblasti by neměl být velký problém, tam je těch jmen přehršel. Nemluvím jen o těch moderních, vzpomeňme například na tak známé umělce, jako byl Leonardo da Vinci, Michelangelo Buonarotti, nebo Caravaggio.“

„U pop-kultury je to jasné – tam je největší ikonou Queen a Freddie Mercury. A Elton John.“

„Ale co církev? Víte co o tom říká arcibiskup Dupa? Ten to jen tak neskousne.“

„Tak mu připomeneme papeže Julia III.,“ vyhrkl plukovník po chvíli přemýšlení, „Ten měl milence! Moment,“ sklonil se k tabletu a chvíli hledal. „Jistě! Ještě než se stal papežem, našel Julius III. někde v Parmě na ulici třinácti nebo čtrnáctiletého negramotného hocha. Pojmenoval ho Innocenzo Ciocchi Del Monte. Jako sedmnáctiletého jej jmenoval do úřadu cardinalis nepos a dostal ho tak mezi nejmocnější muže světa té doby. Dobové satiry nazývaly sedmnáctiletého kardinála Ganymédés – to bylo běžné renesanční označení pro homosexuála – a benátský vyslanec hlásil, že Innocenzo sdílí s papežem ložnici i lože. Protestanté využili tohoto do očí bijícího skandálu k útoku na instituci papežství a tak dále a tak dále.“

Začal jsem litovat, že jsem celou věc neuvedl na pravou míru, ale pořád jsem doufal, že se mi nějak podaří se ze svého úkolu vykroutit. A navíc to začalo vypadat, že už je stejně pozdě. Důstojníci se předháněli v různých návrzích. Dokonce i Kublanův pobočník došel k závěru, že má konečně příležitost také přispět svou trochou do mlýna. A možná k tomu měl i důvod, nejspíš měl s propagandou větší zkušenosti, než všichni ostatní dohromady.

„Začneme s tím, že najdeme pár kamarádů, kteří dosvědčí nějaké hrdinské historky. Nemusí to být hned historky jako z učebnice, tedy žádná záchrana tonoucího. Ale co třeba záchrana přepadené dívky? Mezi vojáky byste snad našli někoho, kdo by to novinářům odvyprávěl, ne?“

Vojáci zakývali hlavami a civilista pokračoval: „Bude důležité najít nějaké ženy, kterým pomohl v kritické situaci a ony se mu náležitě odvděčily. Tím tu homosexualitu trochu naředíme, v tomhle světle to celé bude vypadat jako pár v zásadě nevinných úletů. Prostě přiznáme, že se v jeho životě objevilo i několik velmi dobrých přátel. Možná řekneme důvěrných nebo velmi blízkých přátel. A samozřejmě cítí velký respekt a toleranci ke gay/lesbické komunitě. To bude vypadat dobře; budoucí král z toho vyleze jako prototyp moderního, tolerantního panovníka. Válečný hrdina, který v kritické chvíli projevil rozhodnost a zvítězil v nejvážnější zkoušce za posledních sedmdesát let, si může trochu té tolerance a nadhledu dovolit. Sluší mu to. Je to moderní a sexy. Jen si to představte:

»Ve chvíli, kdy všemi milovaný, ale již ne mladý panovník už už podléhal, vynořil se mladý a silný rek a převzal vlající prapor...« Ne, »již ne mladý panovník« ne, to zní blbě.“

„Mocnář, na kterém se již projevuje únava z dlouholeté obětavé služby národu?“ zkusil to Sivý.

„To zní líp,“ uznal vnitrák. „Tak nějak to necháme napsat. Taky budeme muset nějak říkat panu Jiřímu. Nemůže prostě jenom tak přijít jako nějaký jouda z ulice a říct, že si vezme princeznu. To by se nám vysmáli.“

„Já ho okamžitě po akci mimořádně povýším na plukovníka,“ řekl Pecka.

„Bude to stačit?“

„Na generála ho povýšit nemůžu. To smí jenom král. Já to tedy navrhuji – tím myslím, že to navrhuje generální štáb – ale to je tak všechno. Podepsat to musí král.“

„Lepší než nic,“ řekl zase vnitrák. „Předpokládám, že kdybyste ho sám povýšil na plukovníka a ještě ten den navrhnul k dalšímu povýšení na generála, už by vypadalo dost divně?“

„To už zní divně,“ odpověděl Pecka skoro Bílého dikcí. „Už tady to zní divně. Hodně divně.“

„Stejně to neřeší mou otázku jak budeme panu Jiřímu – pardon, plukovníkovi Jiřímu – říkat.“

„Jak bychom mu říkali? Plukovník.“ odpověděl za Pecku jeho pobočník, který zjevně nechápal, kam ten civil může asi svou otázkou mířit. Vypadal, že dvacet let nemluvil s nikým bez vojenské hodnosti.

„Jak se říká muži, který aspiruje na trůn? Je to princ?“

„Princ to není.“ Sivého pobočník se v souladu s očekáváním zorientoval ze všech nejrychleji. „Princ může být pouze potomek královského rodu, což není náš případ. Pan Jiří nemá žádný šlechtický titul. Zatím. Možná bychom našli cestu, jak mu jej opatřit. Náš vojenský přidělenec v Německu by mohl naznačit císařovně Angele, že bychom si tu vděčnost za záchranu Saska raději vybrali jiným způsobem. Když na to dojde, i tu laskavost, co nám dluží.“

„Německý titul? Konečně, proč ne. Český dostane později. Baron?“

„Německý ekvivalent barona. Nejsem expert na šlechtické tituly, ale myslím, že je to svobodný pán.“

„To už zní lépe,“ usmál se bezejmenný muž z ministerstva vnitra. „Freiherr Georg. Frrreiherrr Georrrg... Možná bude lepší říkat baron Jiří.“ Chvíli to jméno převaloval po jazyku, jako by ochutnával jeho zvuk. „Ano, to je lepší. Plukovník baron Jiří z Litoměřic. Ale pořád to není ono. Tohle zní moc oficiálně. Potřebujeme něco, co bude znít dobře v televizi. Nemusí to mít konkrétní význam, ale aby si pod tím každý představil muže, který se vbrzku stane králem...“

„Opravdu je to nutné?“ zeptal se Pecka hlasem, který jasně ukazoval, že podle něj to nutné není. „Ať mu potom tisk říká jak chce, hlavně když mu do půl roku bude říkat král.“

„Je to nutné, pane generále,“ prohlásil vnitrák kluzkým hlasem, s hlavou pokorně skloněnou a rukama polosepnutýma před sebou. Postoj tak submisivní, jak jen může být. Na muže jeho postavení až příliš. Najednou jsem získal dojem, že se do své funkce – ať už její oficiální titul zní jakkoliv – nedostal pouhým lízáním cizích bot. Spíš lízáním bot čas od času doplněným nějakým tím diskrétním bodnutím do zad.

„Vhodné pojmenování může předurčit, jak bude veřejnost nějaký problém či osobu vnímat, jak bude reagovat. Kdo první přijde s nějakým vhodným označením, získá velikou výhodu. Pokud média toto označení přijmou, v podstatě tím určí bojiště.“

Pecka možná nevypadal úplně přesvědčeně, ale minimálně nahlodaně ano: „Snad máte pravdu. Slova mohou být zrádná. Koneckonců, označení je kolikrát jediný rozdíl mezi partyzány a bandity, rebely a teroristy, humanitárním bombardováním a barbarským zločinem proti civilnímu obyvatelstvu... Napadá někoho nějaké vhodné slovo?“

„Kralevic,“ prohlásil Bílý suše.

„Kralevic?“ hodnotil slovo vnitrák. „Kralevic. Kralevic Jiří. Proč vlastně ne?“

„Vždyť to zní jako z nějaké pohádky pro děti,“ pohoršil se Pecka.

„No právě. Kralevic není žádný oficiální titul, ale z pohádek má každý zafixovanou vzpomínku na švarného kralevice, který překonal nebezpečí, dostal za ženu princeznu a stal se králem. Navíc to pěkně zní. Kralevic. Je to takové vznešené, ušlechtilé, kulturní – jako třeba Hamlet, kralevic dánský.“

„Nebo kralevic Marko,“ řekl Sivý ponuře. „Nezabředávejte příliš do detailů. Máte pravdu, že otázky jazyka bychom neměli podceňovat, slova mají dnes velikou moc, ale my nejsme ti praví. Bude nejlépe, když na to svoláme expertní komisi. Každá ze zúčastněných stran do ní vyšle dva až čtyři lidi. První schůzku můžeme svolat na zítřek, čtrnáct nula nula. Bude to tak v pořádku?“ rozhlédl se po ostatních.

Všichni souhlasili, ale Kublanův člověk se ještě slova nevzdal: „Máte samozřejmě pravdu, pane ministře. Na těchto slohových cvičeních necháme pracovat profesionály. Teď se soustřeďme na to, co je nejblíž. Považuji za schválený plán porazit draka a následně nechat pana Jiřího pojmout za choť princeznu Vlastu. Detaily první části bude řešit plukovník Svítek, detaily druhé části meziresortní expertní tým. Do toho by ovšem ministerstvo vnitra mohlo kromě lidí se zkušeností z propagace vyslat i jiné specialisty. Mám na mysli zejména takové, kteří disponují seznamem kontaktů mezi žurnalisty a pracovníky PR. Pokud s tím tedy bude souhlas,“ rozhlédl se po sále. Souhlas byl.

„Omlouvám se, že ještě zdržuji,“ pokračoval dále. „Bude však třeba dohodnout a ujasnit ještě jednu věc. Alespoň nějak rámcově. Mám na mysli financování té druhé části plánu. Jako ministerstvo na to nemáme fondy, ale pokud budete souhlasit, mohli bychom zahájit sbírku prostředků mezi – řekněme – zájmovými osobami.“

„Jak to myslíte?“

„Některé prostředky pro policisty pracující v utajení, nebo například i pro spolupracující informátory neprocházejí účetnictvím. Je to běžná praxe v mnoha zemích, jak pro dobrou věc využít část prostředků zajištěných v akci. Třeba při zátahu na distributory omamných jedů nebo při potírání ilegální imigrace či obchodu s bílým masem. Hodně se také využívá prostředků získaných v boji proti padělanému zboží či proti daňovým únikům.“

„Rozumím,“ řekl Sivý. „Nechceme znát detaily.“

„Já jen, abyste o tom věděl, pane ministře,“ podíval se mu zpříma do očí. „Jen pro případ, že by se něco zvrtlo. Protože jestli začneme, nebude už cesta zpátky.“

Nechal ta slova doznít, aby všichni měli čas je strávit.

Pak obrátil pohled na mě. Abych pochopil, že není možné vykročit s touhle partou a neumazat se. Abych to přede všemi přijal. Jako když mafie přijímá nového člena a donutí ho podrobit se a přijmout její pravidla a zároveň si zajistí jeho oddanost, protože kdo už se s nimi jednou ušpinil, ten nemůže jejich společenství opustit.

„Kralevici Jiří?“

Srdce se mi sevřelo chladem, žaludek strachem.

„Jednejte podle svého svědomí,“ zachránil mě Bílý. „Udělejte pro vlast, co bude třeba,“ poručil pobočníkovi mým jménem.

Kublanův člověk chtěl pokračovat, ale generál Sivý dal jasně najevo, že jeho vystoupení už považuje za skončené.

„Jsem rád, že jsme si to ujasnili. Nyní předložíme naše závěry – samozřejmě jen jejich vojenskou část – na zasedání Bezpečnostní rady státu,“ řekl Sivý. „A tam se je pokusíme prosadit.“

„Myslel jsem, že Bezpečnostní rada je tohle,“ řekl jsem opatrně.

„Bezpečnostní radu státu tvoří předseda vlády a další členové vlády podle rozhodnutí vlády,“ zacitoval ministr obrany jako z učebnice. „V našem případě to jsou ministr obrany,“ kývl hlavou, „ministr vnitra,“ mávl rukou směrem ke Kublanovi, který si shraňoval jakési poznámky do kufírku, „a náčelník Generálního štábu,“ mrkl po Peckovi.

„A šéfové tajných služeb?“

„Šéfové tajných služeb nejsou členy vlády.“

„A král?“

„To je jiná.“ Generál kývl na encyklopedického plukovníka, který bez zaváhání zarecitoval: „Král má právo účastnit se schůzí Bezpečnostní rady státu, vyžadovat od ní a jejích členů zprávy a projednávat s ní nebo jejími členy otázky, které patří do jejich působnosti.“

„Král má právo,“ zdůraznil Sivý. „Právo, nikoliv povinnost.“

„A co z toho vyplývá?“

„Jestli přijde jen ministerský předseda, prosadíme to, co jsme tady dohodli. Máme sepsanou hrubou verzi vojenského plánu a v ní pár nicneříkajících vět o standardní odměně a povýšení pro vojáky a nevojáky podle tradičních zvyklostí evropského kulturního okruhu.“

A je to tu zase. Slova. Když nemají definovaný jasný význam, mohou být později vykládána jak bude kdo zrovna potřebovat. Nicneříkající věty bývají nejzrádnější.

„Myslíte, že ho přesvědčíte?“

„Ten bude rád, že nemusí nic vymýšlet,“ ušklíbl se Sivý. „Proč si myslíte, že se mu říká Huspenina?“

Před očima se mi mihl obrázek Tolji na cestě do Afghánistánu. Ministr asi svého šéfa zná. Ani bych se nedivil, kdyby ho do té cesty navlékl on. I do té vesty.

„A jestli přijde král?“

„Jestli přijde král, tak nám nejspíš neschválí nic, co navrhneme. Čistě z principu. Bude nám hodinu citovat z Umění války od Sun-c' a Vom Kriege od von Clausewitze a obojí bude buď vytržené z kontextu, nebo nepřesné, nebo obojí. V jednom kuse bude citovat von Moltkeho a bude si při tom plést juniora a seniora. To všechno jen proto, aby nám ukázal, že má nad námi vrch a že je tisíckrát chytřejší a vzdělanější než my všichni ostatní dohromady,“ řekl tichým, unaveným hlasem generál. „Už jsem byl na zasedáních, kde se měly přijmout strategické plány na zahraniční mise. Žvanil donekonečna, chytal se slovíček, mátl pojmy. Šířil kolem sebe uštěpačné poznámky, nic mu nebylo recht.

Všechno zpochybňoval, ale nenavrhoval žádné alternativy. Určil jsem počet obrněných transportérů potřebných k ochraně rekonstrukčních týmů, k ochraně základny a k hlídkové činnosti. Podíval se na mě jako na malého kluka a řekl: »S tímto vybavením ovšem nemůžete dosáhnout úspěchu.« Sebral jsem všechno sebeovládání a ptal jsem se ho, s jakým vybavením tedy úspěchu dosáhneme. Obrátil oči v sloup jako Hurvínek a odpověděl: »To byste snad měl vědět sám, ministře. Překvapuje mě, že se na to musíte ptát mne.«“

Generál vypadal, jako by potřeboval panáka.

„Neustále se snažil nás rozdělovat a rozeštvávat jednoho proti druhému. Mě proti genštábu, genštáb proti vnitru, vnitro proti mně. Premiéra – to bylo ještě za Topola – proti všem, všechny proti němu. Po pár hodinách už toho všeho měli všichni tak akorát a opravdu jsme byli už jen kousíček od hádky. Topol už se bál cokoliv říct, protože ať řekl, co řekl, král jen zavrtěl hlavou a zamlaskal nebo si povzdechnul.“

Soudě podle jejich výrazů, Pecka s Kublanem na tu schůzku také ještě nezapomněli.

„Jen jednou řekl něco konkrétního. Jen jednou jedinkrát za celý den. To když řekl, že se naše jednotky na místo určení přepraví letecky.“ Generál si pohrdavě odfrknul. „Jako by tam snad mohly dojet po vlastní ose, nebo kdybychom je tam mohli dostat na pramičce. O pět hodin později už to zpochybňoval. Když mu támhle Kublan připomněl, že na způsobu dopravy už jsme se dohodli, řekl, že to není pravda. Prý jsme ho špatně pochopili, takovou věc by prý nikdy neřekl.

Pak předstoupil před novináře, řekl, že jsme ho zklamali a že od nás čekal lepší přípravu. Nepřesvědčili jsme ho, že je operace připravená tak dobře, jak by bylo třeba. Plány že bude třeba přepracovat a začátek akce odložit. O pár týdnů později se Bezpečnostní rada státu sešla znovu a tentokrát přišel s vlastním návrhem. Než šel na zasedání, uspořádal tiskovou konferenci a mával tam těmi deskami jako prorok, co sestoupil z hory. Když je potom otevřel a ten návrh přednesl, zjistili jsme, že to je přesná kopie toho, s čím jsme přišli původně. Do písmene opsaný návrh generálního štábu. Pak vystoupil znovu před novináře a řekl, že Bezpečností rada státu jednomyslně schválila návrh, se kterým přišel. No, to byla koneckonců pravda, když to byl náš vlastní plán. Jenže on to podal tak, jako by ho vymyslel sám.

Nakonec jsme podle toho plánu i pracovali a celkem dobře se osvědčil. Mělo to jen jednu chybu. Naši chlapi přijeli na místo pozdě. Původně měli přijet na konci jara a vybudovat si pozice před tím, než přijde monzun. Kvůli tomu zdržení to nestihli. Když přijeli, už pršelo. A to pod Hindúkušem není žádná legrace. Než se jim podařilo vybudovat pořádný tábor, dva z nich zůstali zavalení pod lavinou z bahna a kamení. Když o nich potom mluvil v projevu, nazval to tragickou cenou za svobodu, kterou šíříme.“

„A sakra,“ zašeptal jsem a snažil se nemyslet na to, jak asi bylo těm vojákům, kteří pracovali někde ve vzdálených horách, když už viděli, jak se proti nim valí bláto a úlomky skal. Jak se cítili, když už jim bylo jasné, že tomu proudu neuniknou a zůstanou zavalení a rozdrcení tisíce kilometrů od domova, uprostřed vzdálených hor.

„A vy myslíte, že dneska to bude stejné?“ zeptal jsem se.

„U něj člověk nikdy neví,“ pokrčil Sivý rameny. „Jestli si myslí, že máme nějaké řešení s nadějí na úspěch, tak se ho pokusí přivlastnit. Nebo ho zase zamítne a zítra se s ním vytasí na kamery před celým národem prohlásí, že něco vymyslel. Ale pokud nevěří, že by naše operace měla naději na úspěch, tak tam ani nepáchne. Nechá nás shořet a pak řekne, že to věděl. Rozhodně se nebude vystavovat u přípravy něčeho, kde nevidí naději na úspěch.“

„Takže pokud se neobjeví –“ řekl jsem.

„Takže pokud se neobjeví,“ dokončil ministr obrany, „nevěří, že uspějeme. Ale dá nám tím šanci prosadit náš plán.“

Bratři ve zbrani

Mraky byly čím dál níž, husté a temné. To nebyly žádné nadýchané bochánky ani našedlá oblaka, tohle byla ostře ohraničená, temná, hustá mračna. Slunce už bylo někde u obzoru, nebo možná dokonce za ním. Cesta zpátky do kasáren vedla z kopce. Boty se smekaly, podrážky klouzaly, protože Bílý rozhodl, že poběžíme přes zahrady. Pouliční lucerny na ulicích, které jsme křižovali, svítily. Reflektory aut olizovaly ztemnělé stěny živých plotů u zhasnutých vil. Mrazivý vzduch řezal v krku.

Přesně takové počasí, kdy máte chuť zavrtat se do pelechu, máte-li s kým. Nebo si aspoň otevřít knížku. Nebo lahev. Ale pustá kasárna s ozvěnami kroků v prázdných chodbách nedávala moc příležitostí k ničemu z toho. Raději jsem zašel do obrovské kuchyně a pozoroval Bílého, který mezi stokilovými pytli brambor a hlubokomraženými hovězími kýtami tak dlouho hledal něco k večeři pro jednoho, až to vzdal a prohlásil, že si skočíme do hospody. Sice to znamenalo zase běh, ale všechno mi připadalo lepší než tohle pochmurné místo. A to i když jsem si musel vzít s sebou zase ty své tuby.

„Třeba ti do toho guláše někdo plivnul,“ řekl jsem pomstychtivě, když Bílému přinesli talíř.

„Třeba,“ zamručel bez zájmu a uříznul si kus knedlíku. Řádně ho vymáchal v omáčce, přibodnul na vidličku kousek masa a celé sousto vnořil do úst. Chvilku zkoumal jeho chuť – podle toho, jak dlouho mu to trvalo, musel zkoumat nejspíš všechny aspekty chuti, co kdy existovaly – a pak se spokojeně usmál. Asi dospěl k názoru, že mu do jídla nikdo neplivnul.

Život je nespravedlivý. Bílý si debužíruje a popíjí pivo, zatímco já cumlám pastu z tuby a popíjím k ní limonádu s pachutí umělého sladidla a barviva. S Bílým tlustý starý výčepní s podivnou čepičkou na hlavě zachází jako s velkovezírem, mně každým pohybem, gestem i pohledem naznačuje, že tu zbytečně zabírám místo hostům, kteří by utratili víc než jen pár drobáků za sklenici limonády. Kvůli Bílému dokonce zapnul obstarožní televizi, ještě s hlubokou skleněnou obrazovkou. Než Bílý dojedl večeři, stihla se dokonce rozehřát natolik, že šlo rozeznat objekty na obrazovce – tedy aspoň ty velké a výrazné. Bylo sedm hodin a začínaly zprávy.

Podle televize Bezpečnostní rada státu stále ještě jednala. Reportéři hlásili, že už je uvnitř premiér, ministr vnitra, šéf Generálního štábu a zatím poslední že dorazil ministr obrany. Kamery ukázaly strhané rysy generála Sivého.

„Král se nechá o průběhu a výsledcích schůzky podrobně informovat, pro velké zaneprázdnění se jí však nemohl zúčastnit osobně. Vyčkejte u obrazovek, dozvíte se více, náš štáb stále zůstává ve Strakově paláci,“ řekl reportér.

„Nepřijel. Takže to znamená, že generálové s Kublanem prosadí svou.“

„Král taky může všechno změnit,“ zavrčel Bílý. „Třeba zítra vytáhne nějaký zázračný plán.“

„Jaký?“

„Nevím. Třeba atomovou bombu. Nebo nějaký druh laseru. Nebo zaříkávání. Vím já, co se mu děje v palici?“

„Buď rád, že tě nikdo neposlouchá,“ snažil jsem se odlehčit celou situaci. „By tě jinak zavřeli za znevažování hlavy státu.“

Bílý mi věnoval pohled jak ránu pěstí. Najednou jsem byl vděčný osudu za to, že se na obrazovce objevil komentátor Morava.

„Morava, Morava,“ zamumlal výčepní směrem k televizoru. „Co ty tady děláš? Ty máš přece moderovat nedělní debaty, ne dělat reportáže z tiskových konferencí. To vypadá, že to chlapci z televize pojali ve velkém stylu.“

A za chviličku se ukázalo, že měl pravdu. Ve studiu se objevili dva vousáči: nějaký ekolog, kterého jsem v životě neviděl, a králův tajemník Pakl.

„O čem se bude po dnešním mimořádném vydání našeho zpravodajského pořadu mluvit?“ ptal se Morava sugestivně kamery. „Téma je jasné. Na naše území pronikl drak – zvíře, o kterém jsme si až dosud mysleli, že nikdy nežilo. A k tomu směřuje moje první otázka: Jak je možné, že věda dosud o takto obrovském a nebezpečném zvířeti neměla ani tušení?“

„Tady vidíte,“ chytil se slova Pakl, „jak je ta takzvaná ekologie nepraktická. Ani bych ji nenazýval vědou, je to spíš ideologie. Když si vzpomenu, jak zdržují každou větší stavbu, tak je mi z toho zle. Vzpomínáte si na nějakou stavbu dálnice, kterou by nezdržovali kvůli nějakým broukům?“

„Promiňte, pane tajemníku,“ snažil se Morava, „jak to souvisí s dnešní situací?“

„Souvisí, pane redaktore. To víte, že to souvisí. Oni si vůbec nevšímají přírody, jinak by jim nemohlo něco takového, jako je drak, uniknout. Místo toho se chovají jako nátlakové skupiny. A v obou případech jde o lidské životy. Na starých silnicích umírají lidé při nehodách, ke kterým by na bezpečnějších dálnicích samozřejmě nedocházelo. A teď tady máme tohle nadělení.“

„Co na to odpovíte?“

„Co na takovéto osočování můžu říct?“ ptal se vědec. „Ekologie je věda. Biologická věda, která se zabývá vzájemným vztahem živých organismů a jejich vztahem k prostředí. To samozřejmě nemá nic společného s žádnou ideologií, jak podsouvá tady pan tajemník.“

„Tak proč jste tedy naše obyvatelstvo nevarovali před hrozícím útokem draka, pokud jste vědci?“ zaútočil zase Pakl. „To by mě opravdu zajímalo. Kde jste byli s tou svou vědou? Sever království je postižený těžkým útokem, jsou tu mrtví a škody jdou do miliard!“

„Ano,“ snažil se zase Morava nastolit původní otázku. „To by asi zajímalo většinu našich diváků. Jak je možné, že o existenci tak velkého zvířete neměla věda dosud ani tušení?“

„Dosud takové zvíře nikdo nezaznamenal,“ řekl ekolog, který evidentně nebyl seznámen s některými utajovanými aspekty naší vojenské historie. „To může znamenat, že se vyvinulo v poslední době, nebo že přežívalo stovky či tisíce let v nějaké hibernaci. Případně, že přežíval nějaký jeho zárodek, larva nebo vajíčko, z něhož se tenhle konkrétní jedinec vylíhnul. Je těžké spekulovat, zatím nemáme potřebné vědomosti.“

„Takže nevíte vůbec nic,“ zamumlal Pakl. „To se dalo čekat.“

„Je možné, že spícího draka probudilo globální oteplení?“ tvářil se Morava, že Pakla neslyší.

„Všichni víme, že globální oteplování způsobené lidmi je nesmyslná fikce,“ zavrtěl hlavou Pakl.

„Existuje globální oteplování?“ zeptal se Morava vědce, který se ještě nestačil nadechnout k odpovědi na předchozí otázku.

„My ekologové ten termín globální oteplení nemáme rádi,“ odpověděl na poslední položený dotaz. „Nejedná se o celosvětové oteplení, celý ten proces je mnohem složitější.“

„A v čem tedy spočívá?“

„Jedná se o globální proměnu klimatu. To znamená, že na některých místech dochází skutečně k velikému oteplování a odtávání ledovců, zejména pevninských a arktických. Jinde ale zároveň může docházet k ochlazování. Co je na tom nejnebezpečnějšího, je skutečnost, že se stále častěji objevují extrémní výkyvy počasí. Ne že by k ničemu takovému nedocházelo už dříve, skutečným problémem je jejich četnost.“

„Tady je dobře vidět ten environmentalismus, ta ideologie. To je inkarnace novodobého levičáctví přímo v krystalické formě,“ tvrdil Pakl. „Ekologická ideologie se objevila už ve dvacátém století. Někdy na přelomu 60. a 70. let minulého století za oceánem a v západní Evropě někteří z nepřátel svobody, volného trhu a demokracie dospěli k názoru, že socialismus už není schopen »inspirovat masy«. Takže se vrhli na toto téma, a to byl začátek tohoto hnutí.“

„Ekologii definoval profesor Häckel z univerzity v Jeně v roce 1866,“ mávl ekolog rukou. „To je o sto let dříve.“

„Také nemluvím o ekologii, ale o tom vašem ekologismu,“ říkal zase Pakl. „Ten představuje to velké nebezpečí pro svobodu i ekonomický rozvoj. A přitom před reálnými hrozbami nás – jak všichni dnes vidíme – nebyl schopen ochránit. Ani varovat.“

„Ten ho solí,“ pokýval hospodský hlavou. „Proč se do něj tolik pouští?“

„To je jasné,“ řekl Bílý. „Král nemá žádný plán. Neví co dělat. Zkouší obvinit někoho jiného.“

„To je to tak vážné?“ zeptal se hostinský.

Bílý dvakrát uvážlivě kývnul hlavou.

Hostinský se zachmuřil a obrátil se zase k televizoru.

Morava si tisknul k uchu sluchátka a tvářil se vážně.

„Právě jsem se dozvěděl,“ řekl po chvíli, když je zase odložil, „že ze sídla vlády odcházejí účastníci zasedání Bezpečnostní rady státu. Předáváme tedy slovo našim reportérům na místě.“

Střih a na obrazovce se objevil Jakub Eisner. Chytil ke krátkému rozhovoru Sivého.

„Pane ministře, dobrý večer, můžete nám prosím říci, o čem Bezpečnostní rada jednala?“

Pokud to bylo vůbec možné, vypadal Sivý ještě unaveněji než před pár hodinami, ale hlas i pohled měl stále stejně tvrdý.

„Dobrý večer. Jednali jsme o závažné hrozbě národní bezpečnosti. Ministerstvo obrany spolu s Generálním štábem připravilo plán, který jsme předložili premiérovi. Mohu říci, že pan ministerský předseda tento plán přijal. Teď mě prosím omluvte, chystáme se tento plán realizovat.“

„A jaký plán to je?“ snažil se ještě Eisner.

„Během jednoho až dvou dnů dokončíme evakuaci civilního obyvatelstva z postižené oblasti a pak zahájíme kombinovanou vojenskou operaci s cílem zneškodnit draka.“

„Pane majore,“ přišel hostinský k našemu stolu, když vypnul televizi, „myslíte, že se z toho může vyvinout něco většího? Mám kluka u 603., víte...“

„Nebojte se o něj,“ odpověděl Bílý svou typickou dikcí, jako když ostatní říkají „Jdi do hajzlu.“

„To bude v pořádku. Tady Jiří,“ ukázal na mne, „on to vyřeší.“

Výčepní chvíli zkoumal jeho tvář jestli to myslí vážně. Usoudil, že to nepozná, a podíval se na mne. Už ne opovržlivě; tentokrát zkoumavě. Ale přesvědčen nebyl.

„Pane majore,“ obrátil se zpět k Bílému, „myslíte to vážně?“

„Naprosto,“ řekl Bílý. „Jestli máte foťák, vyfoťte se s ním. Ten snímek budete ukazovat vnoučatům.“

„To myslíte vážně?“

Hospodský už začínal připomínat zaseknutou gramofonovou desku.

„Naprosto,“ kývnul zase Bílý.

„Takže tady pán...“ stihnul hostinský už zapomenout moje jméno, ale nestihnul doříct větu. Nebo možná ani nechtěl.

„Pan Jiří to vyřeší. Nebo padne. Ale on nepadne. Já ho cvičil.“

„Opravdu? Takže se opravdu bude bojovat?“

Asi nevěřil ministrovi obrany.

„Boj bude. Jdeme ze štábu.“

Hostinský se teď obrátil ke mně. Tvářil se, jako bych se najednou a nečekaně z nevítaného cizince proměnil v člověka, na kterého čekal celá léta.

„Pane Jiří, můžu vám něco nabídnout? Samozřejmě jste mým hostem, o peníze se nemusíte starat,“ ubezpečoval mě s přesvědčením, že když si u něj někdo objedná jen jednu limonádu, může to udělat jenom proto, že má hluboko do kapsy.

„Děkuji,“ zavrtěl jsem hlavou. „Přišli jsme jen na televizi. A major na večeři, samozřejmě,“ dodal jsem.

„A vy nebudete večeřet?“ ptal se udiveně; možná i trochu uraženě. Co jsem to vůbec zač, když si nedám jeho guláš, když mi ho nabízí zadarmo?

„Jiří teď nesmí,“ vysvětlil mu to Bílý, jehož slovo zde – jak už jsem si stačil všimnout – platilo víc než zákon. „Má před misí. Smí jen jídlo z tuby. Ale pivo nebo dvě – to by mohl.“

„Můžu?“ ujistil jsem se. Bílý kývl.

„Malý moment,“ řekl výčepní a než jsem se stačil vzpamatovat, stál přede mnou půllitr.

„A jak jste to myslel s tou fotkou?“ ptal se ještě hospodský.

„Jestli máte foťák...“ pokrčil rameny Bílý. „Jeho fotka sem patří. Buď sem,“ mávl rukou k té straně, kde visely fotografie s černými stužkami, „nebo tam,“ ukázal k sekci se standartou. „Raději tam,“ dodal.

„Momentíček,“ řekl hostinský a zmizel ve dveřích do kuchyně.

„Co blbneš, Bílý?“ zeptal jsem se.

„Tohle je slavná hospoda,“ odpověděl mi. „Když přijde rozkaz, většina vojáků jde sem. Vyfotí se s hostinským. Pak jedou na misi. Kdo se vrátí, jde sem. Kdo se nevrátí, přijde tam,“ ukázal směrem k sekci fotek s černou stužkou. „Kamarádi je tu zapijí,“ podíval se směrem k temnému salonku. „Kdo se vrátí s vyznamenáním, jde tam,“ ukázal po stěnách výčepní místnosti. „Hrdinové ke standartě.“

„Ten hospodský...“ nadhodil jsem.

„Je voják,“ dopověděl Bílý. „Já ho cvičil. Nasazen v Iráku 1991. Pak se vrátil. Otevřel tuhle hospodu. Pověsil fotky kamarádů z jednotky. Založil tradici. Od té doby vojáci chodí sem. Pro štěstí. Aspoň jednou za život. Před bojem a po něm.“

„Takže dvakrát,“ opravil jsem ho.

„Ti, co mají štěstí,“ souhlasil. „Tohle je jediná hospoda, co má vlastní vojenský kód. URQ.“

„To je nějaký černý humor?“ spojil jsem si zkratku se jménem na vývěsním štítě.

„Ne,“ zavrtěl Bílý hlavou. „Takhle se to tu jmenovalo už předtím. Naproti bývala pohřební služba.“

Ale to už se přihrnul hospodský s obrovským černým fotoaparátem.

Vstali jsme a výčepní nás odvedl před pípu, kde jsme se postavili vedle sebe. Bílý popadl přístroj a chystal se nás zvěčnit, ale hostinský ho přivolal zpátky s tím, že chce snímek celé trojice.

„Pepíku,“ zavolal na jednoho ze štamgastů, „buď tý lásky a vyblejskni nás.“

Pepík vstal a zamířil na nás objektiv s rutinou člověka, který tuto činnost nevykonává poprvé.

„Řekněte sýýýr,“ řekl a zmáčknul spoušť. Zkontroloval výsledek na displeji přístroje a povolal nás zpátky.

„Ještě jednou,“ řekl. „Mladej,“ kývl bradou mým směrem, „se tváří jako idiot.“

„Jak to mluvíš o panu Jiřím?“ naštval se hospodský a hrnul se k fotoaparátu. Podíval se na obrazovku a pokýval už mírněji: „Má pravdu, tahle nevyšla. Zkusíme to znova.“

Přihopkal zpátky před pípu a postavil se mezi nás.

Pepík znovu chytil přístroj.

„Sýr,“ zavelel.

Tentokrát jsem po něm jeho slovo neopakoval a soustředěně zíral metr od aparátu.

Pepík zkontroloval výsledek, uznal ho za ucházející, vrátil fotoaparát hostinskému a posadil se zpátky ke stolu.

„Jo, tohle už je lepší,“ uznal výčepní a zmizel i s přístrojem zase zpátky v kuchyni.

Šli jsme si s Bílým zase sednout.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Co by?“ opáčil, popadl svou sklenici a naznačil přiťuknutí. „Dneska v noci nebo zítra ráno se Svítek s PSJ vrátí. Vyrazíte na bojiště. Napij se, dokud můžeš.“

Přiložil půllitr ke rtům a vyzunknul zbytek jeho obsahu na jeden zátah.

Pokusil jsem se ho napodobit. A pak ještě jednou a zase znova, dokud Bílý nezavelel a neodběhli jsme zase zpátky do kasáren.

Dočetli jste ukázku z knihy Operace Sněžná Bouře.

Tato kniha vychází jako e-book ve formátech epub a mobi (pro čtečky Kindle).

Pokud vás ukázka zaujala, můžete si celou knihu zakoupit u všech odvážných e-knihkupců.

Oficiální datum zahájení prodeje je 28. říjen 2014.