PROBOUZENÍ

TYGRA

Peter A. Levine, Ph.D. a Ann Frederick

PROBOUZENÍ TYGRA

Léčení traumatu

Vrozená schopnost

transformovat zdrcující zážitky

2011

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Levine, Peter A.

Probouzení tygra : léčení traumatu / Peter A. Levine a Ann Frederick ;

[z anglického originálu ... přeložili Filip Žitník a Jana Plocková].

- 1. vyd. v českém jazyce. - Praha : Maitrea, 2011. -293 s.

Název originálu: Waking the Tiger

ISBN 978-80-87249-21-5

159.974 * 615.8-022.214 * 615.851 * 591.51

- psychická traumata

- autoterapie

- psychoterapie

- psychologie živočichů

- populárně-naučné publikace

159.9 - Psychologie [17]

Peter A. Levine, Ph.D. a Ann Frederick

Probouzení tygra

Waking the Tiger – Healing Trauma

Copyright © Peter A. Levine, 1997

Translation © Filip Žitník a Jana Plocková, 2011

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2011

ISBN 978-80-87249-21-5

Poznámka překladatele
k českému vydání

V knize naleznete dva druhy poznámek pod čarou: autorovy označené arabskými číslicemi a poznámky překladatele označené hvězdičkou či hvězdičkami. Poznámky překladatele by měly přispět k větší srozumitelnosti textu. Poskytují výklad odborných termínů či pojmů vytvořených autorem a v určitých případech uvádějí originální anglický výraz.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji svým rodičům, Morrisovi a Helen, za dar života – prostředek k uskutečnění mé práce – a za jejich neutuchající, plnou a jednoznačnou podporu z obou stran hranice mezi životem a smrtí. Děkuji Pouncerovi, psu dingo, který mi ukázal cestu do zvířecí říše a je mým věrným druhem: „I ve svých sedmnácti letech mi dál ukazuješ tu životně důležitou radost z tělesného bytí.“

Děkuji mnohým etologům, a to především Nicolasi Tinbergenovi, Konradu Lorenzovi, H. von Holstovi, Paulu Leyhausenovi a Eiblu Elbesfeldtovi za jejich naturalistickou vizi lidského zvířete, vědecké texty, osobní korespondenci a za povzbuzování při práci.

Jsem nesmírně vděčný za odkaz Wilhelma Reicha, do jehož monumentálního příspěvku k porozumění energii mě zasvětil Philip Curcurruto – muž prosté moudrosti a soucitného srdce.

Děkuji Richardu Olneyovi a Richardu Priceovi, kteří mi ukázali, jak málo vím o sebepřijetí, a Idě Rolfové za její inspiraci a katalýzu procesu, v němž se utvářela moje identita vědce-terapeuta. Doktorce Virginii Johnsonové děkuji za její přínos k porozumění změněným stavům vědomí.

K teoretikům, jimž náleží můj dík, patří Ernst Gellhorn, který mi poskytl cenné informace z oblasti neurofyziologie, a Akhter Ahsen, který mi pomohl zformovat mé pojetí vztahu těla a psychiky jako „stmelené a nerozlišené jednoty“.

Děkuji mnohým přátelům, kteří mi s touto knihou pomohli, zejména Amy Graybealové a Lorin Hagerové.

Děkuji Guyu Coheleachovi za laskavé svolení k použití jeho uměleckých děl, ve kterých dokázal mistrovsky a s vášní zachytit život divokých zvířat.

A na závěr pokorně děkuji Medúze, Perseovi a ostatním mocným silám tělesného nevědomí za to, že vyživují archetypové pole mého bytí.

Pokud vyneseš na světlo to, co je ve tvém nitru,

pak to, co je ve tvém nitru, bude tvou spásou.

Pokud nevyneseš na světlo to, co je ve tvém nitru,

pak to, co je ve tvém nitru, bude tvou zkázou.

– z Gnostických evangelií 1

Předmluva

Rozsáhlá a záludná tajemství traumatu se snažím rozkrýt už déle než čtvrt století – polovinu svého života. Kolegové a studenti se mne často ptají, jak to dělám, že dokážu zůstat ponořen do tak morbidního předmětu zkoumání, aniž bych úplně vyhořel. Popravdě řečeno, i když bývám vystaven trápení pronikajícímu až do morku kostí a vzpomínkám na opravdu děsivé zážitky, toto zkoumání mne až vášnivě zaujalo a začalo vyživovat. Pomáhat druhým porozumět traumatu a léčit jej v jeho nesčetných podobách se stalo náplní mého života. Příčinami traumatu jsou nejčastěji automobilové a jiné nehody, vážná onemocnění, chirurgické a další invazivní lékařské a stomatologické zákroky, dále přepadení, prožitky či svědectví násilí nebo války a bezpočet přírodních katastrof.

Téma traumatu a jeho spletitá provázanost s přírodními vědami, s filozofií, mytologií a s uměním mě bezmezně fascinuje. Práce s traumatem mi pomohla porozumět významu utrpení - toho nevyhnutelného i toho zbytečného. Ze všeho nejvíc mi ale pomohla poodhalit záhadu lidského ducha. Jsem vděčný za tuto jedinečnou příležitost k učení a za privilegium být svědkem a účastníkem hluboké proměny, ke které může při léčení traumatu docházet.

Trauma je nedílnou součástí života. Nemusí však být rozsudkem na doživotí. Nejenže jej můžeme léčit, při náležitém vedení a podpoře může vést k transformaci. Trauma může být jednou z nejvýznamnějších sil probouzejících a rozvíjejících člověka na duševní, společenské i duchovní úrovni. Způsob, jakým trauma zvládáme (jako jedinci, společenství a společnosti), výrazně ovlivňuje kvalitu našeho života. V konečném důsledku ovlivňuje i fakt, jak a jestli vůbec přežijeme coby živočišný druh.

Na trauma se obvykle pohlíží jako na duševní poruchu, jejíž náprava spadá do kompetence psychologa nebo lékaře. Moderní psychologická a lékařská praxe jako by stále nechtěla doopravdy přijmout hlubokou provázanost těla a psychiky^2, i když o ní dokáže dlouze a barvitě rozprávět. Pojetí těla a psychiky jako pevně svázaného celku, které v průběhu času zformovalo filozofický i praktický základ pro většinu tradičních světových léčitelských systémů, v moderním porozumění a léčení traumatu bohužel chybí.

Východní léčitelé i šamani si už po tisíce let uvědomují nejen to, co ví psychosomatika, totiž že psychika ovlivňuje tělo, ale i skutečnost, že stejně tak každá orgánová soustava ovlivňuje jemné předivo naší psychiky. Jasné důkazy o komplexní komunikaci mezi tělem a psychikou probíhající oběma směry přinesl v posledních letech revoluční vývoj věd o nervové soustavě a psychoneuroimunologie. Vědci jako Candace Pert tím, že nalezli komplexní “neuropeptidové přenašeče“, objevili mnoho způsobů, jak psychika a tělo vzájemně komunikují. V tomto nejmodernějším výzkumu se ukazuje něco, co staré nauky hlásají odjakživa: každý orgán těla včetně mozku vyjadřuje své „myšlenky“, „pocity“ a „pohnutky“ a naslouchá všemu, co přichází od orgánů ostatních.

Většina terapií zaměřených na léčení traumatu oslovuje psychiku pomocí slov a molekuly psychiky pomocí léků. Pracovat můžeme oběma způsoby, ale trauma není, nebude a nemůže být nikdy plně vyléčeno, dokud neoslovíme také činitele, který má na vzniku traumatu zásadní podíl – tělo. Musíme pochopit, jak je tělo traumatem ovlivněno, a porozumět zásadní roli, kterou hraje v léčení jeho následků. Pokud nebude náš přístup ukotven v těle, budou všechny pokusy o zvládnutí traumatu omezené a jednostranné.

Tělo je ve skutečnosti – vytrženo z mechanistických a reduktivních pojetí života – vnímajícím, cítícím a vědoucím živým organismem. Toto živé tělo – podmínka života, kterou sdílíme se všemi ostatními vnímajícími bytostmi – nás samo učí, že máme vrozenou schopnost se z následků traumatu léčit. Kniha, kterou právě držíte v ruce, je o daru moudrosti, který přijímáme tím, že se učíme náležitě zapřáhnout a transformovat úžasné, prastaré a inteligentní energie našeho těla. Když ničivé síly traumatu překonáme, vynese nás náš vrozený potenciál k novým obzorům poznání a zvládání života.

Peter Levine

Napsáno během cesty vlakem Amtrak Zephyr, říjen, 1995

Úvod
Přistupme k tělu tak, jak si zaslouží

Tělo a psychika

Cokoli zvyšuje, snižuje, omezuje nebo rozšiřuje schopnost jednat našeho těla, to zvyšuje, snižuje, omezuje nebo rozšiřuje schopnost jednat naší mysli. A cokoli zvyšuje, snižuje, omezuje nebo rozšiřuje schopnost jednat naší mysli, to zvyšuje, snižuje, omezuje nebo rozšiřuje schopnost jednat našeho těla.

– Spinoza (1632-1677)

Trpíte-li neznámými symptomy, které nedokáže nikdo dost dobře vysvětlit, může jít o následek traumatické reakce na nějakou událost z minulosti, kterou si ani nemusíte pamatovat. Nejste v tom sami a nejste blázen. Pro to, co prožíváte, existuje racionální vysvětlení. Nejste nevratně poškozeni a existuje způsob, jak vaše symptomy zmírnit nebo dokonce odstranit. Během traumatu dochází v lidské psychice k hlubokým změnám. Například člověk, který je účastníkem dopravní nehody, je již od počátku chráněn před emoční reakcí, a dokonce i před jasnou vzpomínkou nebo pocitem, že k nehodě skutečně došlo. Tyto úžasné mechanismy (např. disociace a popírání) nám umožňují projít obdobím krize, a to v nadějném očekávání, že se dostaneme do bezpečí, kde budou moci tyto změněné stavy naší psychiky ustoupit.

Podobně důmyslně reaguje na trauma i tělo. V pohotovosti jde do napětí, ve strachu sbírá sílu a sevřeno bezmocí tuhne a kolabuje. Když ustoupí psychická ochranná reakce na zahlcení, mělo by se do normálu vrátit i tělo. Pokud proces návratu neproběhne, následky traumatu v nás zůstávají a člověk je traumatizován.

Psychologie obvykle přistupuje k traumatu prostřednictvím jeho vlivu na psychiku. To je však i v nejlepším případě jen polovina pravdy a ještě k tomu ta, se kterou si vskutku nevystačíme. Dokud neoslovíme tělo a psychiku společně jako nerozdělitelnou jednotu, nebudeme schopni porozumět traumatu na dostatečně hluboké úrovni ani jej nebudeme umět léčit.

Jak jsem tuto metodu objevil

Tato kniha přibližuje čtenáři přístup k léčení traumatických symptomů, který využívá přirozené fyziologické mechanismy našeho organismu. Je to přístup, který jsem vyvinul v posledních pětadvaceti letech. Posttraumatická stresová porucha není podle mě patologií, kterou je třeba zvládnout, potlačit nebo se jí přizpůsobit, ale následek toho, že určitý nám přirozený proces neproběhl tak, jak má. Léčení traumatu proto vyžaduje, abychom sami sebe prožili přímo jako živý, cítící a vědoucí organismus. K principům, které v knize předkládám, mě dovedla práce s klienty, stejně jako studium příčin traumatu. Důležité informace mi poskytly například fyziologie, vědní obory zabývající se nervovou soustavou, etologie, matematika, psychologie a filozofie. Zpočátku byly mé úspěchy výsledkem shody náhod nebo se na mě prostě usmálo štěstí. Během další práce s klienty jsem svá zjištění podroboval dalšímu zkoumání a svým poznáním důsledně směřoval hlouběji a hlouběji do tajů traumatu. Díky tomu se úspěch stal spíše dílem promyšleného postupu než dílem náhody. Krok za krokem jsem došel k názoru, že do instinktivní výbavy lidského organismu patří hluboká biologická moudrost, která, když dostane šanci, dokáže a bude proces léčení traumatu vést.

Zatímco větší důraz na práci s těmito instinktivními reakcemi doslova léčil klienty, přinášela mi má zvídavost ještě hlubší porozumění. Lidem se vždy nesmírně ulevilo, když konečně porozuměli původu svých symptomů a naučili se rozpoznávat a prožívat své instinktivní reakce.

Somatické prožívání je nový přístup k léčení traumatu, který v současné době není předmětem žádného přísně vědeckého výzkumu. Jeho platnost mohu podložit několika stovkami individuálních případů. Jde o klienty, kteří uvádějí, že symptomy, jež jim kdysi bránily plně a spokojeně žít, ustoupily nebo výrazně zeslábly.

S klienty většinou pracuji individuálně a často kombinuji různé terapeutické postupy. Je zřejmé, že tato kniha nenahradí vyškoleného terapeuta. Věřím však, že množství principů a informací, které zde předkládám, budete moci použít k tomu, abyste si léčení traumatu usnadnili. Pokud se léčíte pod odborným vedením, mohlo by vám pomoci, že tuto knihu ukážete svému terapeutovi. Pokud nejste v péči odborníka, můžete si s využitím této knihy pomoci sami. Má to však jistě své meze. Může se stát, že vedení kvalifikovaného odborníka budete opravdu potřebovat.

Tělo jako léčitel

Tělo je břehem v oceánu bytí.

– neznámý sufijský básník

První část knihy nás s traumatem seznámí a vysvětlí, jak se posttraumatické symptomy rodí a vyvíjejí, proč jsou tak závažné a proč se nás tak úporně drží. Představí základy pojetí, jež odčaruje spletitou síť mýtů, které se k traumatu pojí, a nahradí je jednoduchým souvislým popisem základních fyziologických procesů, které jej způsobují. I když rozum často potlačuje přirozené instinkty, traumatickou reakci neřídí. Je třeba říci, že v tomto se svým čtyřnohým kamarádům podobáme více, než bychom si přáli byť jen pomyslet.

Když mluvím o „organismu“, odkazuji se na Websterův slovník, kde je organismus definován jako „komplexní struktura vzájemně závislých a podřízených součástí, jejichž vztah a vlastnosti jsou do značné míry určovány jejich funkcí v rámci celku“. Organismus představuje naši celistvost, kterou nelze vyvodit ze součtu jednotlivých částí: kostí, chemických látek, svalů, orgánů atd., ale která vzniká z jejich dynamické, komplexní vzájemné provázanosti. Při studiu organismu musíme vzít v úvahu všechny naše části dohromady: tělo a psychiku, primitivní instinkty, emoce, rozum i duchovní rozměr našeho života. Prostředkem, skrze nějž prožíváme sebe samé jako organismus, je „pociťovaný smysl“. Pociťovaný smysl je médium, skrze které prožíváme plnost svých vjemů a máme bezprostřední vědomí sebe. Těmto termínům lépe porozumíte v průběhu dalšího čtení, když si projdete některá ze cvičení, která v knize uvádím.

První část nazvaná „Tělo jako léčitel“ představuje trauma a proces, který jej léčí, jako přirozené jevy. Pojednává o vrozené moudrosti sebeléčení, která je vlastní nám všem, a uspořádává ji do uceleného pojetí. Vydáme se v ní prozkoumat některé z našich nejprimitivnějších reakcí. Po přečtení první části knihy byste měli lépe porozumět tomu, jak váš organismus funguje a jak s ním můžete pracovat, abyste zvýšili svou vitalitu a kvalitu života, stejně jako celkový pocit radosti z toho, že jste tady, ať už trpíte traumatickými symptomy, nebo ne.

V této části uvádím cvičení, která vám pomohou seznámit se s pociťovaným smyslem na vlastní kůži. Tato cvičení jsou velmi důležitá. K tomu, abyste zjistili, jak tento úchvatný aspekt lidského bytí funguje, žádná jiná cesta neexistuje. Pro mnoho lidí je vstup do sféry pociťovaného smyslu něco jako vstup do nového neznámého světa – světa, který již mnohokrát navštívili, aniž by si vůbec všimli, jaké to tam je. Když budete tuto část knihy číst a prožívat, možná zjistíte, že něco z toho, co se zde o fungování těla píše, již znáte.

Druhá část nazvaná „Symptomy traumatu“ podrobně rozebírá základní prvky traumatické reakce, její symptomy a životní realitu traumatizovaného člověka.

Třetí část nazvaná „Transformace a znovuvyjednání“ popisuje proces, jímž můžeme svá traumata transformovat, ať už jde o traumata osobní nebo společenská.

Čtvrtá část nazvaná „První pomoc při traumatu“ obsahuje praktické informace, které nám pomohou předcházet vzniku traumatu po nehodě či úrazu. Obsahuje také krátké pojednání o traumatu u dětí. (Tomuto tématu chci věnovat svou další knihu.)

Podle mého názoru potřebujeme všichni pochopit základní sdělení této knihy. Tyto znalosti prohloubí naše prožívání i porozumění procesu léčení traumatu a pomohou nám rozvinout důvěru ve vlastní pocity. Myslím si, že tyto znalosti se týkají nejen úrovně osobní, ale i kolektivní. Závažnost traumatu způsobeného různými událostmi, které ovlivňují náš život, si vybírá daň v našich rodinách, společenstvích i celých národech. Trauma má sebe-udržující povahu. Trauma plodí trauma, klene se přes generace rodin, společenství i národů, a v tomto šíření bude pokračovat, dokud nepřijmeme opatření, která by jej zastavila. Skupinové léčení traumatu je v současnosti ještě v plenkách. Třetí část knihy popisuje mimo jiné i přístup k léčení traumatu určený pro skupiny, který vyvíjím s několika kolegy v Norsku.

Jelikož často doporučuji lidem, kteří se sebou terapeuticky pracují, aby do léčebného procesu přijali jako spojence vyškoleného odborníka, doufám, že tato kniha bude k užitku i těmto odborníkům. Jen pár psychologů má dostatečné znalosti fyziologie, aby dokázali rozeznat odchylky v prožívání, které se mohou objevit, když fyziologické procesy nemají možnost proběhnout přirozeným způsobem. Kniha, kterou právě držíte v ruce, předkládá nové možnosti léčení traumatu. Moje zkušenosti ukazují, že velké množství přístupů běžně používaných k léčení traumatu přináší přinejlepším jen dočasnou úlevu. Některé katarzní metody, které podporují intenzivní emoční znovuprožití traumatu, mohou být i škodlivé. Jsem toho názoru, že katarzní metody, pokud se používají dlouhodobě, vedou k závislosti na pokračující katarzi a ke vzniku takzvaných „falešných vzpomínek“. Vzhledem k povaze traumatu je také vysoce pravděpodobné, že katarzní znovuprožití určitého zážitku povede spíše k další traumatizaci než k léčení.

Psychoterapie řeší širokou škálu otázek a problémů, které dalece přesahují ústřední téma této knihy, trauma způsobené šokem. Trauma způsobené šokem vzniká v situacích, které prožíváme jako život ohrožující a které překonávají naši schopnost efektivně reagovat. Lidé traumatizovaní dlouhodobým zneužíváním v dětství^3, obzvlášť když se toto zneužívání dělo v rámci rodiny, mohou naopak trpět „traumatem vývojovým“. Vývojovým traumatem míníme především psychické problémy, které bývají obvykle důsledkem nedostatečné péče a nepřiměřeného vedení během kritických období vývoje v dětství. I když je dynamika stojící u jejich zrodu odlišná, krutost a zanedbávání může vést ke vzniku symptomů, jež jsou totožné a často provázané se symptomy vzniklými z traumatu způsobeného šokem. Z tohoto důvodu je třeba, aby lidé, kteří prožili vývojové trauma, vyhledali terapeuta, jenž jim pomůže proklestit se nástrahami, které z jejich traumatických reakcí vyvstávají.

Pokud je trauma způsobené šokem následkem samostatné události nebo série událostí a nepředcházela mu dlouhodobá traumatická minulost, dokážou se podle mého názoru lidé v kruhu rodiny a přátel úžasným způsobem vyléčit sami. To velmi podporuji. Tuto knihu jsem napsal nepříliš odborným jazykem. Je určena i pro rodiče, učitele, osoby pracující v oblasti dětské péče a všechny ostatní, kteří děti vedou a jsou jim příkladem, aby jim mohli dát nedocenitelný dar tím, že jim okamžitě pomohou zpracovat reakci na traumatizující událost. Informace obsažené v této knize mohou posloužit i lékařům, zdravotním sestrám, zdravotníkům, policistům, hasičům, záchranářům a všem ostatním, kteří běžně pracují s oběťmi nehod a přírodních katastrof, a to nejen při práci, kdy vstupují do kontaktu s traumatizovanými lidmi, ale i v osobním životě. Být svědkem tragických událostí jakéhokoli druhu, natož pravidelně, si vybírá svou daň a je často stejně traumatizující, jako by se událost přihodila nám samotným.

Jak používat tuto knihu

Při čtení této knihy si dopřejte dostatek času k tomu, abyste informace vstřebali. Projděte si cvičení, která navrhuji. Postupujte pomalu a zlehka. Trauma vzniká působením těch nejmocnějších sil, jež sídlí v lidském těle. Vyžaduje respekt. Když knihu projdete rychle a povrchně, neznamená to, že si nutně ublížíte, ale práce pro vás nebude stejně přínosná, jako kdybyste si dopřáli dostatek času a strávili informace pomalu.

Pokud byste se při čtení textu nebo provádění cvičení cítili rozrušeni, přestaňte a nechte vše usadit. Buďte s tím, co právě prožíváte, a počkejte, co vystoupí na povrch. Existuje mnoho zavádějících pojetí traumatu, a ta mohou sahat až překvapivě hluboko a ovlivnit vaše prožívání sebe sama i váš vztah k sobě. V případě, že se něco takového stane, je důležité si to uvědomit. Pokud budete věnovat část pozornosti svým reakcím na text, který čtete, povede vás váš organismus tou správnou rychlostí.

Klíčem k léčení traumatu je spíše tělesný vjem než prožití intenzivní emoce. Emocionální reakce, které se vzedmou ve vašem nitru, si uvědomujte na úrovni tělesných pocitů a myšlenek. Pokud by vaše emoce byly příliš silné, například nával zuřivosti, úzkosti, pocit hluboké bezmoci atd., vyhledejte pomoc kvalifikovaného odborníka.

Trauma nemusí být rozsudkem na doživotí. Je sice jedním z neduhů, které postihují náš organismus, lze jej však vnímat jako něco, co může být v konečném důsledku užitečné. Říkám to proto, že při léčení traumatu dochází k transformaci – k transformaci, která může zlepšit kvalitu našeho života. Léčení nemusí nutně vyžadovat nejmodernější léky, promyšlené postupy nebo dlouhé hodiny terapií. Když pochopíte, jak ke vzniku traumatu dochází, a naučíte se rozpoznat mechanismy, které brání jeho zpracování, naučíte se také rozpoznat způsoby, jimiž se váš organismus pokouší trauma léčit. Místo abyste této vrozené schopnosti léčení bránili, můžete ji podpořit použitím několika jednoduchých rad a technik. Nástroje, které najdete v této knize, vám pomohou traumatem projít a kráčet dál životem s plnějším a jistějším pocitem sebe sama. Zatímco trauma může být peklem na zemi, jeho zpracování je darem bohů – hrdinskou cestou, která náleží každému z nás.

I. část
TĚLO JAKO LÉČITEL

Ať jsme kde jsme, ten stín, který nás pronásleduje,

je rozhodně čtyřnohý.

– Clarissa Pinkola Estés, Ph. D., z knihy Ženy, které běhaly s vlky

...naše psychika má stále své temné Afriky,

nezmapovaná Bornea a amazonské kotliny.

– Aldous Huxley

1
Stíny zapomenuté minulosti

Jak to řeší příroda

Stádo antilop impala se klidně pase v bohatém vádí. Náhle se otáčí vítr a přináší nový, ale známý pach. Ve vzduchu je cítit nebezpečí. Antilopy rázem ustrnou a napjatě a ostražitě vyčkávají. Několik dalších chvil větří, rozhlíží se kolem a pozorně naslouchají. Když se však žádné nebezpečí neobjevuje, začnou se opět v klidu pást, uvolněně, ale pozorně.

Vtom se své příležitosti chápe gepard číhající v hustém křoví a bleskově vyskakuje ze svého úkrytu. Stádo vyráží jako jeden muž do bezpečí houštiny na okraji vádí. Jedna z mladých antilop padá. I když je v okamžiku opět na nohou, je už pozdě. Gepard vyráží za svou kořistí jako střela a stíhá ji bleskovou rychlostí devadesát až sto deset kilometrů za hodinu.

V momentě, kdy ji gepard dostihne (nebo těsně předtím), padá mladá antilopa k zemi – vzdává se blížící se smrti. A to i tehdy, když ještě není zraněná. Nehybné zvíře nepředstírá smrt. Instinktivně vstoupilo do změněného stavu vědomí, do kterého v okamžiku bezprostředně hrozící smrti upadají všichni savci. Mnoho domorodých kultur rozumí tomuto fenoménu tak, že se duch kořisti vzdává dravci, což je svým způsobem pravda.

Fyziologové o tomto změněném stavu hovoří jako o reakci „znehybněním“ 4 nebo „zmrznutím“ 5 . Jde o jednu ze tří základních reakcí, které využívají plazi i savci v situacích, kdy čelí hrozbě, jež je nad jejich síly. Dvě další reakce, útěk a útok, zná většina z nás mnohem lépe. Ve srovnání s nimi toho o znehybnění víme velmi málo. Má práce za posledních pětadvacet let mě však přivedla k názoru, že reakce znehybněním je faktor, který hraje při odkrývání tajemství traumatu u člověka nejdůležitější roli.

Příroda vynalezla reakci znehybněním ze dvou dobrých důvodů. Zaprvé slouží jako strategie přežití „poslední záchrany“. Možná ji dobře znáte od vačic. Vezměme si však jako příklad mladou antilopu. Je možné, že se gepard rozhodne odtáhnout svou „mrtvou“ kořist na místo, kde bude bezpečně ukryta před ostatními predátory, nebo do svého doupěte, kde si na ní bude moci pochutnat později se svými mláďaty. To poskytne antilopě určitý čas, aby mohla ze svého znehybnění procitnout a v nestřežený okamžik vyrazit na překvapivý útěk. Když nebezpečí pomine, antilopa doslova setřese zbylé následky zmrznutí a opět získá plnou kontrolu nad svým tělem. Vrátí se do normálního stavu, jako by se nic nestalo. A zadruhé, antilopa (i člověk) vstupuje ve zmrznutí do změněného stavu vědomí, ve kterém necítí bolest. Když ji tedy gepard trhá na kusy ostrými zuby a drápy, antilopa netrpí.

Většina moderních kultur má sklon tuto instinktivní kapitulaci tváří v tvář hrozbě, která je nad naše síly, odsuzovat jako slabost nebo dokonce zbabělost. Za tímto odsuzováním se však skrývá hluboký lidský strach ze znehybnění. Vyhýbáme se mu, protože je to stav, který se velmi podobá smrti. Snaha vyhnout se znehybnění je iracionální a draze za ni platíme. Fyziologické důkazy jasně ukazují, že schopnost vstoupit do této přirozené reakce a opět z ní vystoupit je klíčem k tomu, aby nedošlo ke vzniku ochromujících následků traumatu. Je to dar divočiny.

Proč hledat v divočině?
Trauma je fyziologického původu

Stejně jako nám v uších zní vlastní tep, neseme si v nervové soustavě otisk ozvěny miliónů půlnočních výkřiků opic, jejichž poslední pohled na svět zřel jiskřící oči pantera.

– Paul Shepard 6

Klíč k léčení traumatických symptomů můžeme najít v lidské fyziologii. V nebezpečných situacích, které vnímáme jako bezvýchodné nebo zahlcující, reagujeme stejně jako zvířata znehybněním. Důležité je pochopit, že tato strategie nepodléhá naší vůli. To jednoduše znamená, že fyziologický mechanismus, jenž tuto reakci řídí, leží v primitivní, instinktivní části našeho mozku a nervové soustavy, která nepodléhá naší vědomé kontrole. A proto si myslím, že chceme-li traumatu skutečně porozumět a léčit ho, musíme studovat chování divokých zvířat.

Části našeho mozku a naší nervové soustavy, ve kterých sídlí instinkty, ale které nejsou podřízeny naší vůli, mají své identické protějšky u savců, a dokonce i u plazů. Náš mozek, kterému se často říká trojjediný, sestává ze tří ucelených částí. Ty jsou obecně známy jako plazí mozek (instinktivní), savčí mozek neboli limbický systém (emoční) a lidský mozek neboli neokortex (racionální). Když vnímáme situaci jako život ohrožující, aktivují se ty části mozku, které máme společné se zvířaty. Proto nám může studium strategií, pomocí nichž určitá zvířata, jako například antilopy, předcházejí traumatizaci, přinést spoustu cenných poznatků. Mám-li to trochu rozvést, klíč k léčení traumatických symptomů u člověka spočívá podle mého názoru ve schopnosti využít procesu plynulé adaptace, který můžeme vidět u divokých zvířat. Ta jsou schopna se vytřást, projít reakcí znehybněním a získat zpět plnou pohyblivost a funkčnost svého organismu.

Na rozdíl od zvířat je pro nás, lidské bytosti, řešení problému, zda útočit nebo utéct, odjakživa tvrdým oříškem. Toto dilema má svůj původ zčásti v tom, že náš druh hrál roli jak dravce, tak i kořisti. I když byli pravěcí lidé často lovci, trávili každý den mnoho hodin schouleni jeden ke druhému ve studené jeskyni a moc dobře věděli, že je může každou chvíli něco chytit a roztrhat na kusy.

Naše šance na přežití se zvýšily, když jsme začali žít ve větších skupinách, využívat oheň a vynalezli jsme nástroje, mezi nimiž bylo i mnoho zbraní, které jsme používali k lovu a k sebeobraně. Genetická paměť však vzpomínku na to, že jsme byli snadnou kořistí, v našem mozku a nervové soustavě uchovala. Jelikož nemáme ani rychlost antilopy, ani smrtící tesáky a drápy geparda, náš mozek často naše schopnosti k záchraně života pouze odhaduje. Díky této nejistotě jsme skvěle disponováni k závažným traumatickým symptomům. Zvíře jako hbitá a rychlá antilopa ví, že je kořistí, a své prostředky k přežití důvěrně zná. Vycítí, co je třeba udělat, a udělá to. Podobně si je gepard díky své stokilometrové rychlosti, zákeřným tesákům a drápům jistý, že je predátorem.

Lidské zvíře však svou roli tak jasně určenou nemá. Tváří v tvář smrtelnému nebezpečí bývá racionální mozek nezřídka zmaten a potlačí naše instinktivní pohnutky. I když může mít toto potlačení svůj dobrý důvod, doprovází jej zmatek, který vede k tomu, co nazývám „komplex Medúzy“ – k dramatu zvanému trauma.

V řeckém mýtu o Medúze může zmatek, který se člověka zmocní, když pohlédne smrti do tváře, proměnit tohoto nešťastníka v kámen. Stejně můžeme i my doslova zmrznout strachy a stát se obětí traumatických symptomů.

Trauma je nedílnou součástí moderního života. Traumatizována je většina z nás, nejen vojáci nebo oběti zneužívání či násilí. Příčiny i následky traumatu mohou nabývat mnoha podob a často si je neuvědomujeme. Mezi příčiny traumatu patří přírodní katastrofy (např. zemětřesení, tornáda, záplavy a požáry), násilí, dopravní nehody, pády, vážná onemocnění, náhlé ztráty (především těch, které milujeme), chirurgické a další nezbytné lékařské a stomatologické zákroky, komplikované porody, a dokonce vysoká míra stresu během těhotenství.

Naštěstí máme vrozený potenciál vyléčit se i z těch nejtěžších traumatických zranění, jelikož jsme instinktivní bytosti schopné pociťovat, reagovat a reflektovat. Jsem přesvědčen, že stejně tak se můžeme začít léčit i jako celosvětové lidské společenství z následků rozsáhlých společenských traumat, například válek nebo přírodních katastrof.

Je to energie

Příčinou vzniku traumatických symptomů není „spouštěcí“ událost sama o sobě. Symptomy pocházejí ze zmrzlého zbytku energie, která se nezpracovala a nevybila. Tato zbylá energie zůstává uvězněna v nervové soustavě, odkud může pustošit tělo i ducha. Dlouhodobé, děsivé, ochromující a často podivné symptomy posttraumatické stresové poruchy vznikají, když nemůžeme dokončit proces, ve kterém vstupujeme, procházíme a vystupujeme ze stavu „znehybnění“ nebo „zmrznutí“. Cesta k rozmrznutí však existuje, a to když vyvoláme a podpoříme naše vrozené směřování k dynamické rovnováze.

Vraťme se do divočiny. Energie v nervové soustavě mladé antilopy, která utíká před útočícím gepardem, je vybuzena pro běh rychlostí sto deset kilometrů za hodinu. V okamžiku gepardova závěrečného výpadu padá antilopa k zemi. Navenek je bez hnutí, jako by byla mrtvá. Uvnitř je však její nervová soustava stále nabita ohromným nábojem k běhu rychlostí sto deset kilometrů za hodinu. I když náhle znehybněla, je to v jejím těle jako v autě, ve kterém řidič sešlápl plyn až na podlahu a zároveň dupnul na brzdu. Nesoulad mezi nervovou soustavou (motorem), který jede uvnitř na plné obrátky, a vnějším znehybněním těla (brzdou) vytváří v těle mohutnou turbulenci, která se podobá tornádu.

Toto energetické tornádo je ohniskem, ze kterého vznikají symptomy traumatického stresu. Mám-li sílu této energie k něčemu přirovnat, představte si, že se milujete se svým partnerem a jste na hranici orgasmu, když vše náhle zastaví nějaká síla zvenčí. Teď ten pocit zablokování vynásobte stem a možná se přiblížíte množství energie vybuzené při zážitku ohrožení života.

Člověk (i antilopa), pokud se ocitne v ohrožení, musí vybít všechnu energii, která byla mobilizována na jeho záchranu, jinak se stane obětí traumatu. Tato zbytková energie nezmizí sama od sebe. Zůstává v těle a je často příčinou celé řady symptomů, např. úzkosti, depresivních stavů, psychosomatických obtíží a poruch chování. Tyto symptomy představují způsob, jímž organismus uchovává (nebo ohraničuje) nevybitou zbytkovou energii.

Divoká zvířata vybíjejí veškerou nahromaděnou energii instinktivně a neblahé symptomy u nich vznikají jen zřídka. My lidé v tom tak zdatní nejsme. Když se nám nepodaří tyto mocné síly uvolnit, stáváme se oběťmi traumatu. Díky častým a zároveň neúspěšným pokusům tyto energie vybít se na ně můžeme i fixovat. Jako můra, která je přitahována světlem, můžeme nevědomě a opakovaně vytvářet situace, v nichž je obsažena možnost uvolnit se z traumatického sevření. Bez kontaktu se zdroji a náležitých nástrojů však většina těchto pokusů končí neúspěchem. Smutným výsledkem pak bývá, že mnohé z nás sžírá strach a úzkost, které nám nedovolují cítit se ve svém životě ani ve světě jako doma.

Tento scénář zná až příliš dobře mnoho válečných veteránů nebo obětí znásilnění. Měsíce nebo roky mohou trávit tím, že o svých zážitcích mluví, znovu je prožívají nebo vyjadřují svou zlost, strach a zármutek. Pokud však neprojdou primitivní „reakcí znehybněním“ a nenechají odejít zbytkovou energii, zůstávají většinou uvězněni v bludišti traumatu a jejich trápení pokračuje.

Jestliže tytéž mocné energie, které stojí u vzniku traumatických symptomů, náležitě mobilizujeme a zapojíme do léčebného procesu, mohou trauma transformovat a vynést nás k novým obzorům léčení, zvládání života, a dokonce k moudrosti. Vyléčené trauma je velkým darem. Navrací nás do světa harmonie, lásky a soucitu, v němž věci přirozeně přicházejí a odcházejí. Po pětadvaceti letech, kdy jsem pracoval s lidmi, kteří byli traumatizováni snad všemi myslitelnými způsoby, jsem dospěl k názoru, že my lidé máme vrozenou schopnost léčit z ochromujících následků traumatu nejen sebe, ale i celý svět.

2
Tajemství traumatu

Co je trauma?

Nedávno jsem svou práci přibližoval jednomu podnikateli a on vzrušeně zareagoval: „To muselo být trauma, co trápilo moji dceru, když ji budily ze spaní ty záchvaty křiku. Byl jsem s ní u psychologa a ten mi řekl, že to jsou ,jen noční můry‘. Věděl jsem, že to nejsou jen noční můry.“ Měl pravdu. Jeho dceru velmi vyděsil jeden rutinní zákrok na pohotovosti. Následovaly týdny, kdy plakala a křičela ze spaní, přičemž jí vždy ztuhlo téměř celé tělo a rodiče ji nemohli vzbudit. Je velmi pravděpodobné, že šlo o traumatickou reakci na zážitek v nemocnici.

Mnozí lidé, podobně jako tento podnikatel, zažili někdy v životě něco nevysvětlitelného nebo pozorovali něco na ten způsob u svých blízkých. I když ne ve všech těchto nevysvětlitelných situacích šlo o symptomy traumatu, v mnoha případech tomu tak bylo. Namísto definice, která by popisovala trauma jako takové, se v oblasti „pomáhajících“ profesí obvykle traumatem rozumí událost, která jej způsobila. Protože nemáme způsob, jak trauma přesně definovat, může být obtížné jej rozpoznat.

Oficiální definice, kterou používají psychologové a psychiatři, když diagnostikují trauma, zní: „Trauma je způsobeno stresující událostí, která přesahuje rámec běžné lidské zkušenosti a která by značně rozrušila téměř každého.“7 Do této definice lze zahrnout následující mimořádné zážitky: vážné ohrožení života nebo tělesné integrity; vážné ohrožení nebo ublížení našim dětem, manželovi, manželce nebo dalším blízkým, příbuzným či přátelům; náhlé zničení domova nebo rozbití společenství; situace, kdy vidíme jiného člověka, který je nebo nedávno byl vážně zraněn nebo zabit následkem nehody nebo fyzického násilí.

Tato definice nám může určitým způsobem posloužit jako východisko, je však vágní a zavádějící. Kdo může říci, co „přesahuje rámec běžné lidské zkušenosti“ nebo co „by značně rozrušilo téměř každého“? Události zmíněné v definici představují užitečná vodítka, existuje však mnoho dalších traumatizujících situací, které definice nezahrnuje. Nehody, pády, nemoci a chirurgické zákroky, které tělo nevědomě vnímá jako ohrožující, často vědomě nepovažujeme za události, které by přesahovaly rámec běžné lidské zkušenosti. Nezřídka však traumatizující jsou. V mnoha společenstvích navíc často dochází ke znásilněním, přestřelkám a dalším tragickým událostem. A i když je můžeme považovat za události, které do rámce běžné lidské zkušenosti spadají, budou znásilnění a přestřelky traumatizující vždy.

Léčení traumatu závisí na tom, zda rozpoznáme jeho symptomy. To bývá často obtížné, jelikož symptomy mají svůj původ převážně v primitivních reakcích organismu. K léčení nepotřebujeme definici traumatu. Potřebujeme umět rozpoznat pocit, který se k traumatu pojí. Tento smysl pro rozpoznání traumatu je záležitostí našeho prožívání a můžeme jej získat jen na základě zkušenosti. Jedna z mých klientek popsala svůj zážitek takto:

Jednoho dne jsme si s mým pětiletým synem hráli v parku s míčem a on ho hodil daleko ode mne. Šla jsem míč sebrat a syn mezitím vyběhl na rušnou ulici, aby přinesl jiný míč, který tam uviděl. Došla jsem k míči, se kterým jsme si hráli, když vtom se ozvalo dlouhé a hlasité hvízdaní pneumatik. Okamžitě jsem věděla, že Joeyho srazilo auto. V tu chvíli jako by mi srdce spadlo až někam hluboko do břicha. Krev v těle jako by se zastavila a stekla dolů do chodidel. Připadala jsem si bledá jako duch a rozběhla se k davu, který se na ulici začal tvořit. Nohy mi ztěžkly, jako by byly z olova. A Joey nikde. Věděla jsem, že se nehoda stala jemu. Srdce se mi sevřelo a zaťalo. Pak se rozšířilo, aby můj hrudník zaplnilo zděšením. Protlačila jsem se davem a zhroutila se na Joeyho nehybné tělo. Auto ho táhlo několik metrů, než zastavilo. Oblečení měl potrhané, tělo odřené a zakrvácené, a ležel tak klidně. Zachvácena panikou a pocitem bezmoci jsem se ho zoufale snažila dát dohromady. Zkoušela jsem setřít všechnu krev, ale místo toho jsem ji jen všude rozmazala. Zkoušela jsem připlácnout kusy jeho potrhaného oblečení tam, kam patří. A stále jsem si říkala: „Ne, tohle není pravda. Dýchej, Joey, dýchej.“ Znovu a znovu jsem se na něj hroutila, tiskla své srdce na to jeho, jako by moje životní síla mohla do jeho nehybného těla opět vdechnout život. Pak mnou začala prostupovat otupělost a já jsem cítila, jak se stahuji a kamsi odcházím. Mé pohyby pokračovaly, já už ale necítila nic.

Lidé, kteří prožili takto silné trauma, skutečně vědí, co trauma je – jejich reakce na něj jsou jednoduché a primitivní. U této nešťastné ženy se symptomy projevily s nemilosrdnou jasností a silou. U většiny z nás však tak zřejmé nejsou. Traumatický zážitek se můžeme naučit rozpoznat tak, že budeme zkoumat vlastní reakce. Jakmile „pocit traumatu“ jednou vědomě uchopíme, bude pro nás již nezaměnitelný. Podívejme se teď na událost, která zjevně přesahuje rámec běžné lidské zkušenosti.

Chowchilla, Kalifornie

Jednoho parného letního dne roku 1976 bylo ze školního autobusu nedaleko malého kalifornského městečka uneseno dvacet šest dětí ve věku pět až patnáct let. Únosci je nastrkali do dvou dodávek bez oken a odvezli do opuštěného lomu. Tam je uvěznili v podzemní prostoře, kde děti strávily asi třicet hodin. Nakonec se jim podařilo uprchnout. Ihned poté byly odvezeny do místní nemocnice, kde jim lékaři ošetřili tělesná zranění. Domů je však propustili bez jakéhokoli, byť sebemenšího psychologického vyšetření. Dle slov dvou ošetřujících lékařů byly děti „v pořádku“. Lékaři si jednoduše nevšimli ničeho znepokojujícího a propustili děti s tím, že další pozorování jejich zdravotního stavu není nutné. Za několik dní navštívil děti a jejich rodiče místní psychiatr, který celou věc jasně uzavřel výrokem, že psychologické problémy by se mohly vyskytnout pouze u jednoho ze šestadvaceti dětí, což odpovídalo standardním psychiatrickým názorům té doby.

Osm měsíců po únosu zahájil další psychiatr, Lenor Terr, jednu z prvních podrobnějších vědeckých studií traumatizovaných dětí. Studie zahrnovala i děti z městečka Chowchilla. Terr došel k opačnému výsledku, než jaký vzešel z prvních vyšetření. Spíše než u jednoho se téměř u všech šestadvaceti dětí projevily vážné následky, které ovlivňovaly jejich psychický i zdravotní stav a sociální chování. Tu skutečnou noční můru začala většina dětí prožívat až teď – opakující se zlé sny, sklony k násilí a narušenou schopnost normálního fungování v osobních i společenských vztazích. Následky byly tak ochromující, že se životy i rodiny těchto dětí ocitly během několika let v troskách. Nejméně postiženým dítětem byl čtrnáctiletý Bob Barklay. Pojďme se krátce podívat, jak tuto traumatickou událost prožil on.

Děti byly v „díře“ (přívěsu pohřbeném pod metráky hlíny a kamení) uvězněny téměř celý den, když vtom se jedno z nich opřelo o dřevěný kůl, který podpíral střechu. Provizorní podpěra spadla a celý strop se na ně začal hroutit. Většina dětí byla v tu chvíli už ve vážném šoku – zmrzlé a apatické, nemohly se téměř vůbec hýbat. Ty, které si vážnost situace uvědomily, začaly křičet. Věděly, že pokud se jim nepodaří brzy utéct, všechny je to zavalí a zemřou. Bylo to právě v tomto kritickém okamžiku, kdy Bob zmobilizoval dalšího chlapce, aby mu pomohl prohrabat cestu ven. Pod Bobovým vedením se chlapcům podařilo odhrabat dostatek hlíny, čímž ve stropě vznikl malý tunel, kterým pak děti prolezly na svobodu.

Bob dokázal na krizovou situaci zareagovat a zůstat během útěku aktivní – jeho schopnosti zůstaly aktivně mobilizovány. I když ostatní děti utekly spolu s ním, zdálo se, že mnoho z nich prožívá nejvíce strachu při útěku samotném. Kdyby je k útěku nikdo nedonutil, zůstaly by dole – bezmocné. Na svobodu je musel někdo vyvést. Pohybovaly se tak, že připomínaly živé mrtvoly. Tato pasivita se podobá chování, na které poukazují vojenské jednotky specializované na osvobozování rukojmích. Jde o takzvaný „stockholmský syndrom“. Rukojmí zůstávají často nehybně stát, pokud je někdo opakovanými příkazy nepřiměje k pohybu.

Tajemství traumatu

Tím, že vyvedl ostatní děti na svobodu, obstál Bob Barkley v mimořádné zkoušce. Toho dne se stal pro městečko Chowchilla bezpochyby hrdinou. Co však mělo pro jeho život a pro kohokoli, kdo se zabývá traumatem, větší význam, byl fakt, že se u něj ochromující následky traumatu neprojevily stejnou měrou jako u ostatních pětadvaceti dětí. Dokázal zůstat v pohybu a projít reakcí znehybněním, která úplně ochromila ostatní a připravila je o jakoukoli schopnost jednat. Některé z dětí byly tak vyděšené, že zůstaly ochromené a strnulé strachem ještě dlouho poté, co nebezpečí pominulo.

U traumatizovaných lidí se s tímto motivem setkáváme často. Nejsou schopni překonat úzkost, která vychází z jejich zkušenosti. Událost, kterou prožili, je pro ně i nadále zahlcující, vyvolává v nich strach a pocit porážky. Strach je doslova spoutává a brání jim zapojit se opět do života. U jiných lidí, kteří by prožili podobnou událost, by přitom ke vzniku trvalých symptomů vůbec dojít nemuselo. Na některé z nás působí trauma záhadným způsobem a právě to je součástí jeho tajemství. Bez ohledu na to, jak děsivá se událost může zdát, ne všichni, kteří ji prožijí, budou traumatizováni. Proč někteří lidé, jako Bob Barklay, zareagují na určitou výzvu úspěšně, zatímco jiní, kteří se nezdají být o nic méně inteligentní nebo schopní, budou toutéž výzvou zcela ochromeni? K této otázce se pojí další, ještě důležitější: jaké důsledky má to, že jsme traumaty oslabeni již z dřívějška?

Probouzení tygra: první záblesk

Relaxace však úlevu nepřinesla. Když jsem s traumatem začal pracovat, bylo pro mě naprostou záhadou. První průlom v mém chápání traumatu přišel celkem nečekaně v roce 1969, kdy jsem byl požádán, abych pracoval se ženou jménem Nancy. Nancy trpěla panickými záchvaty. Záchvaty byly tak silné, že nebyla schopna vyjít sama z domu. Odkázal ji na mne psychiatr, který věděl, že se zajímám o léčebné přístupy, jež propojují tělo a psychiku (což byla v té době právě se rodící a málo známá oblast). Myslel si, že by klientce prospěla nějaká forma relaxace.

Relaxace však úlevu nepřinesla. Když jsem se při našem prvním setkání naivně a s nejlepšími úmysly pokusil pomoci klientce, aby se uvolnila, ocitla se v panickém záchvatu se všemi jeho projevy. Byla najednou paralyzována a nemohla dýchat. Srdce se jí nejprve divoce rozbušilo a pak se zdálo, že se úplně zastavilo. Dost jsem se vyděsil: vydláždil jsem jí cestu přímo do pekla? S Nancy jsme se v tu chvíli ocitli přesně v takovém panickém záchvatu, ze kterého měla hrůzu.

Odevzdal jsem se svému silnému strachu. Zároveň jsem však nějakým způsobem dokázal zůstat přítomný, když vtom se mi před očima na okamžik objevil obraz tygra. Rychle se k nám blížil. Uchvácen silným prožitkem jsem nahlas vykřikl: „Útočí na vás velký tygr. Podívejte se, jak se na vás řítí. Utíkejte ke stromu a vylezte nahoru! Utečte!“ K mému překvapení se její nohy začaly třást způsobem, který připomínal běh. Vyšel z ní hrůzostrašný výkřik, který přivolal kolemjdoucího strážníka (mému kolegovi se naštěstí podařilo situaci nějak vysvětlit). Nancy se začala chvět, třást a vzlykat v křečovitých vlnách, které procházely celým jejím tělem.

Takto se Nancy třásla téměř hodinu. Vybavila se jí děsivá vzpomínka z dětství. Když jí byly tři roky, připoutali ji ke stolu, aby jí mohli odstranit krční mandle. Anestetikem byl éter. Nemohla se hýbat a měla pocit, že se dusí (což jsou běžné reakce na éter). Navíc měla hrůzostrašné halucinace. Tento zážitek z mládí ji hluboce poznamenal. Stejně jako traumatizované děti z městečka Chowchilla se i Nancy ocitla v ohrožení, které pro ni bylo zahlcující. V důsledku toho fyziologicky ustrnula v reakci znehybněním. Jinými slovy, její tělo rezignovalo do stavu, v němž neexistuje možnost útěku. Tato rezignovanost jako by ji postupně připravila o její sebejistou, spontánní osobnost a pravé živoucí „já“, a to ve všech oblastech života. Komplexní a skryté následky se výrazněji projevily dvacet let po traumatizující události. Nancy byla v přeplněné místnosti a psala test Graduate Records Examination 8 , když vtom dostala silný panický záchvat. Později se u ní rozvinula agorafobie (strach z toho, že by měla sama vyjít z domu). Šlo o tak silné a iracionální prožitky, že sama usoudila, že musí vyhledat pomoc.

Po průlomu, který nastal během našeho prvního setkání, odcházela Nancy z mé ordinace s pocitem „jako by se opět setkala sama se sebou“. I když naše práce pokračovala několika dalšími sezeními, při nichž se Nancy jemně chvěla, byl panický záchvat onoho dne tím posledním. Přestala užívat léky proti záchvatům a pokračovala ve studiu na vysoké škole. Dokončila doktorát, aniž by u ní došlo k jakémukoli opětovnému zhoršení stavu.

V době, kdy jsem poznal Nancy, jsem se věnoval studiu chování divokých zvířat v roli predátora a kořisti. Zaujala mě podobnost mezi paralýzou Nancy při panickém záchvatu a reakcí antilop, kterou jsem popsal v předešlé kapitole. Znehybněním reaguje většina zvířat, která jsou v přírodě v roli kořisti, když na ně útočí větší predátor, jemuž nemohou uniknout. Jsem si téměř jist, že tento můj zájem silně přispěl k oné šťastné představě tygra. Několik následujících let jsem se pak snažil pochopit význam panického záchvatu Nancy a její reakce na obraz tygra. Byla to cesta, na které jsem nejednou špatně odbočil a nejednou se vydal oklikou.

Dnes vím, že to, co urychlilo proces léčení, nebyla dramatická emoční katarze a znovuprožití lékařského zákroku z dětství, ale vybití energie, ke kterému došlo, když Nancy plynule přešla od své pasivní, zmrzlé reakce znehybněním k aktivnímu a úspěšnému útěku. Obraz tygra v Nancy probudil instinktivní a živě reagující já. Díky případu Nancy jsem získal i další hluboký vhled. Zjistil jsem, že zdroje, které umožňují člověku úspěšně obstát tváří v tvář hrozbě, mohou být využity k léčení. A to nejen v čase samotného traumatizujícího zážitku, ale i mnoho let po něm.

Pochopil jsem, že k vyléčení traumatu není potřeba vytahovat staré vzpomínky a znovuprožívat emoční bolest, která se k nim pojí. Velká emoční bolest může vést naopak k retraumatizaci. Chceme-li se osvobodit od symptomů a strachů, potřebujeme probudit své fyziologické zdroje a vědomě je použít. Zůstaneme-li hluší ke schopnosti měnit průběh svých instinktivních reakcí spíše pro-aktivním než re-aktivním způsobem, budou naše stavy bolesti a pocity bezmoci pokračovat.

Bob Barklay minimalizoval traumatický dopad svého děsivého zážitku tím, že zůstal aktivně zapojen do úkolu osvobodit sebe a ostatní děti z podzemního zajetí. Právě proto, že vynaložil nahromaděnou energii na záchranu sebe i ostatních, byl traumatizován méně než ostatní děti. Nejenže se stal hrdinou pro daný okamžik, ale také pomohl osvobodit svou nervovou soustavu od přetížení nevybitou energií a strachem na celé roky, jež měly následovat.

Dvacet let po svém těžkém zážitku se stala hrdinkou i Nancy. Umožnily jí to pohyby nohou, které se daly do běhu v reakci na imaginárního tygra. Reakce pohybem pomohla její nervové soustavě zbavit se nadměrné energie, která byla kdysi mobilizována, aby se Nancy mohla vypořádat s hrozbou prožívanou během lékařského zákroku. Mnoho let po původním traumatickém zážitku se jí podařilo probudit svou vnitřní bojovnici a aktivně uniknout tak, jak to učinil Bob Barkley. Bob a Nancy, každý po svém, dosáhli stejného výsledku. Osvobodili se od ochromujících následků, které sužují mnoho obětí traumatu, a díky tomu se mohli ve svém životě hnout z místa. Během toho, co se má práce vyvíjela, jsem zjistil, že léčebný proces je účinnější, když probíhá postupně – krok za krokem – a méně dramaticky. Největším ponaučením mi však bylo, že schopnost léčit se z traumatu je nám vrozená a máme ji všichni.

Naše životy často podrývá nedokončené chování, které vzniká, když nejsme schopni proplout traumatem a dokončit instinktivní reakci. Nevyřešené trauma nás může udržovat ve stavu přehnané opatrnosti a zdrženlivosti, může nás vodit v bludných a čím dál sevřenějších kruzích nebezpečného „znovusehrávání“, obviňování sebe i druhých nebo neuvážlivého vyhledávání nebezpečí. Znovu a znovu se díky němu ocitáme v roli oběti nebo vyhledáváme pomoc terapeutů. Trauma může zničit krásu našich vztahů a zdeformovat naše prožívání sexuality. Nutkavé, zvrácené, promiskuitní i příliš zdrženlivé sexuální chování – to jsou časté symptomy traumatu, a to nejen sexuálního. Následky traumatu mohou být všudypřítomné a všeprostupující nebo subtilní a těžko postřehnutelné. Pokud se nám nepodaří trauma rozřešit a rozpustit, můžeme mít pocit, že jsme selhali nebo že nás zradili ti, které jsme požádali o pomoc. Za tento neúspěch nemusíme vinit ani sebe, ani nikoho jiného. Řešení problému spočívá v prohlubování našich znalostí, jak trauma léčit.

Dokud nepochopíme, že symptomy traumatu jsou stejně tak fyziologického jako psychického rázu, budou pokusy o jejich léčení pouze žalostným tápáním, které míjí svůj cíl. Jádro celé věci spočívá v uvědomění, že trauma způsobují zvířecí instinkty, kterým se nedaří správně fungovat. Zapřáhneme-li vědomě tyto instinkty do procesu léčení, můžeme je využít k transformaci traumatických symptomů a k obnovení celistvého zdraví.

Činy je třeba dokonat až do jejich úplného konce.

Východisko může být jakékoli, konec bude krásný.

Pouze nedokonané akce jsou podlé a nízké.

– Jean Genet, Deník zloděje

3
Rány, které se mohou zacelit

Je-li poraněn mladý strom, ránu obroste a roste dál. Strom roste a sílí a rána se vzhledem k jeho velikosti zmenšuje, až je relativně malá. Sukovité boule a větve rostlé podivným způsobem vyprávějí o zraněních a překážkách, které jej v průběhu času potkaly, ale které překonal. Způsob, jímž strom roste kolem své minulosti, přispívá k jeho nádherné jedinečnosti, osobitosti a kráse. Určitě netvrdím, že bychom měli pomocí traumatu utvářet něčí osobnost, ale v některých fázích našeho života je to, že budeme traumatizováni, téměř předem dáno. Proto pro nás může být obraz stromu důležitým a cenným zrcadlem.

I když se lidé s traumatem potýkají už tisíce let, začalo se zvýšenému zájmu odborníků i veřejnosti těšit až v posledním desetiletí. Díky pravdivým přiznáním mediálních hvězd, která se objevují v bulvárních týdenících, nám slovo „trauma“ zdomácnělo. V této souvislosti však bývá spojováno zejména s pohlavním zneužíváním. I přes rostoucí zájem odborníků a senzacechtivost médií, která jsou traumatem doslova přesycena, se o případech jeho vyléčení mluví jen velmi zřídka.

Statistiky uvádějí, že každá třetí žena a každý pátý muž byli v dětství pohlavně zneužiti. I když se prostředky k odhalení pohlavního zneužití neustále zdokonalují, stále toho víme málo o podmínkách, které je nutné zajistit pro léčení jeho následků. Léčba probíhá například tak, že se traumatizovaní lidé, kteří se považují za oběti zneužití, scházejí ve skupinách, kde své zážitky sdílejí. To může být vhodné jako první krok. Pokud však taková práce pokračuje příliš dlouho, může naopak stát v cestě zdárnému dokončení léčebného procesu. Pohlavní zneužití je pouze jedna z mnoha příčin traumatu. Ať už je jeho původ jakýkoli, je pravděpodobnost vyléčení následků traumatu vyšší, když vytvoříme rámec, který je pozitivní. Obraz dospělého stromu s jeho osobitostí a krásou nám poslouží lépe než popírání zážitků a identifikace s rolí oběti nebo člověka, který strašlivou událost pouze přežil.

Trauma má kořeny v naší instinktivní fyziologii. Chceme-li tedy nalézt klíč k jeho léčení, musíme pracovat jak s psychikou, tak i s tělem. Tyto kořeny musí najít každý z nás. Zároveň si musíme uvědomit, že máme možnost volby – možná tu největší v životě. Léčení traumatu je přirozený proces, ke kterému máme přístup prostřednictvím schopnosti uvědomit si vlastní tělo. Nevyžaduje léta psychoterapie ani opakované vytahování vzpomínek a jejich vymazávání z nevědomí. Uvidíme, že nekonečné hledání a vyvolávání takzvaných „traumatických vzpomínek“ může často stát v cestě vrozené moudrosti organismu, která nás chce léčit.

Pozorování velkého počtu traumatizovaných lidí mě dovedlo k závěru, že posttraumatické symptomy jsou ve své podstatě nedokončené fyziologické procesy, které zadržuje strach. Dokud tyto procesy nedokončíme, bude naše reakce na život ohrožující situace provázet řada symptomů. Posttraumatický stres je jedním z nich. Tyto symptomy nezmizí, dokud se nedokončí fyziologické procesy a nevybije se energie, která je v nich držena. Energii drženou ve znehybnění můžeme transformovat, jak jsme viděli v případě Boba a Nancy (viz druhá kapitola). Oběma se podařilo energii určenou k záchraně života úspěšně biologicky mobilizovat a vybít, což jim umožnilo začít žít opět naplno.

Když ptáček narazí do okenní tabulky, protože ji neviděl, bude omráčený a může dokonce i zemřít. Pro dítě, které náraz uvidí, bude nejspíš dost těžké nechat zraněné zvíře jen tak ležet. Bude ho chtít zvednout – možná ze zvědavosti, ze zájmu nebo z touhy pomoci. Vřelost jeho dlaní může přispět k tomu, že ptáček přijde zase k sobě. Začne se chvět a bude jevit známky toho, že se snaží v daném prostředí opět zorientovat. Bude se pokoušet získat zpět rovnováhu a rozhlédnout se. Přitom může ještě trochu vrávorat. Když nebude zraněný a dostane příležitost projít nerušeně procesem chvění a opětovné orientace, může projít znehybněním a odletět, aniž by byl traumatizován. Bude-li chvění narušeno, mohou jej postihnout vážné následky. Kdyby se dítě pokusilo ptáčka pohladit, jakmile začne jevit známky života, mohlo by tím narušit proces opětovné orientace, čímž by ptáčka uvrhlo zpět do šoku. Pokud by byl proces vybíjení narušován opakovaně, trval by každý další stav šoku déle. Ptáček by následkem takového zacházení mohl dokonce zemřít strachem – zahlcen vlastní bezmocí.

V důsledku energie zadržené zmrznutím, kterou nebylo možné vybít, umírají lidé jen zřídka. Tato energie však bývá zdrojem utrpení. Traumatizovaný veterán, oběť znásilnění, zneužívané dítě, antilopa impala i ptáček – všichni čelili situaci, která pro ně byla zahlcující. Pokud nejsou schopni se zorientovat a rozhodnout mezi útokem a útěkem, zmrznou nebo zkolabují. Ti, kteří energii zadrženou zmrznutím dokážou vybít, přijdou opět plně k sobě. My lidé však místo toho, abychom reakcí zmrznutím prošli tak, jak to běžně dělají zvířata, klesáme stále hlouběji po spirále traumatu, což s sebou přináší celou řadu obtíží a ochromujících symptomů. Abychom traumatem prošli, potřebujeme klid, bezpečí a ochranu – podmínky podobné těm, které ptáčkovi poskytly jemné a vřelé dlaně dítěte. Podporu potřebujeme hledat jak u přátel a příbuzných, tak i v přírodě. S touto podporou a tímto napojením můžeme začít s úctou důvěřovat přirozenému procesu, který nás dovede k dokončení reakcí, k celistvosti a nakonec i k vnitřnímu míru.

Oliver Sacks, autor knih Čas probuzení, Muž, který si pletl manželku s kloboukem a Migréna, popisuje ve třetí z těchto knih závažné záchvaty migrény u několika pacientů. Migréna je stresová reakce nervové soustavy, která se velmi podobá posttraumatickým reakcím (zejména zmrznutí) a často s nimi souvisí. Sacks pozoruhodným způsobem hovoří o matematikovi, který trpí migrénou v týdenních cyklech. Ve středu začíná být nervózní a podrážděný. Do čtvrtka nebo pátku napětí zesílí do té míry, že není schopen pracovat. V sobotu bývá velmi rozrušen a v neděli u něj záchvat migrény propuká naplno. Kolem poledne však migréna zcela ustoupí. Když migréna poleví, přichází okamžitě pocit znovuzrození plný naděje a kreativity. V pondělí a v úterý se muž cítí znovu svěží, jako by omládl a vrátily se mu síly. V klidné a tvůrčí náladě pak efektivně pracuje do středy, kdy opět přichází podrážděnost a celý cyklus se opakuje.

Ke zmírnění symptomů migrény předepsal Sacks klientovi léky. Zjistil však, že jimi blokuje i matematikovu kreativitu. Bědoval: „Když už jsem svého klienta ,vyléčil‘ z migrény, ,vyléčil‘ jsem ho i z matematiky… S patologií zmizela i kreativita.“ Sacks v knize dále vysvětluje, že během fáze, kterou nazývá „fyziologická katarze“ a která po migréně následuje, může u pacientů dojít k jemnému zpocení a uvolnění moči. V době, kdy bral muž léky, k těmto reakcím nedocházelo. Drobné kapky teplého potu často doprovázejí i rozřešení a vyléčení traumatu. Když procházíme úzkostným chladem a směřujeme ke vzrůstajícímu vzrušení a vlnám vlhkého tepla a chvění, rozpouští tělo za pomoci vrozených sebeléčivých schopností ledovec hlubokého traumatického zmrznutí. Když si dovolíme prožít a vnímat tělesné procesy, jako například třes, které pocházejí z traumatických reakcí, mohou se úzkost a zoufalství stát nevyčerpatelnou studnicí kreativity.

Symptomy tedy v sobě obsahují právě ty energie, schopnosti a zdroje, které potřebujeme k jejich konstruktivní transformaci. Kreativní léčivý proces však může být blokován mnoha způsoby – užíváním léků k potlačení symptomů, přílišným tlakem na to, aby se člověk přizpůsobil nebo ovládal, či popíráním a ignorováním pocitů a tělesných vjemů.

Trauma není nemoc, ale ne-moc

Daniel Golman, přední autor populární naučné literatury, představil ve svém článku „Rány, které se nemohou zacelit“, jenž vyšel v roce 1992 v časopise New York Times, převládající lékařský názor, že trauma je nevratnou poruchou. Vyjádřil obecnou naději, že bude objevena kouzelná pilulka (jako Prozac), která vyléčí toto „onemocnění mozku“. Golman cituje Dr. Dennise Charneye, psychiatra z Yalu:

„Nezáleží na tom, jestli šlo o nepřetržitý strach v boji, polapení hurikánem … nebo o automobilovou nehodu … každý stres, vůči kterému jsme bezbranní, může mít tentýž biologický dopad… Oběti zdrcujícího traumatu se už nemusí navrátit do původního biologického stavu.“ (kurzívou zvýraznil P. Levine)

Trauma spouští biologické reakce, které potřebují zůstat pružné a adaptivní, a ne se zaseknout a stát se maladaptivními^9. Maladaptivní reakce nejsou nutně nemocí, ale ne-mocí – nepohodlím, které se projevuje různými způsoby od ztráty přirozenosti a životní lehkosti až k naprostému vyčerpání. Potenciál k pružnosti však při vzniku maladaptivních reakcí neztrácíme. Chceme-li obnovit nenucenost a plnost svého života, musíme se na něj napojit. Pokud zablokované energie nemohou proudit a trauma se stane chronickým, může si návrat člověka do stavu rovnováhy a zdraví vyžádat hodně času a/nebo energie.

Ve stejném článku v časopise New York Times cituje Golman dalšího vědce, Dr. Nemeroffa:

„Pokud na parkovišti před obchodním domem vystřelí nějakému z aut při startování z výfuku, zaplaví vás stejné pocity jako při původním traumatu. Začnete se potit, třást, jste vyděšení a dostanete zimnici…“

Další věcí, kterou vědec navrhuje, je „vyvinout léky, které této reakci (chvěním) zabrání“. Léky mohou posloužit k tomu, abychom získali čas pomoci traumatizovanému člověku, aby se stabilizoval. Potlačují však reakce, kterými tělo vyrovnává stres přirozeně, a jsou-li takto užívány po delší dobu, narušují proces léčení. Organismus spontánní chvění a třes potřebuje, aby mohl dokončit smysluplný biologický proces, v němž se vypořádává s nahromaděnou energií. Můžeme jej pozorovat v celé zvířecí říši. Je zdokumentován i ve filmu National Geografic nazvaném „Polar Bear Alert“ z roku 1982. Lední medvěd je po stresujícím pronásledování zasažen uspávací střelou. Když se následně pomalu probouzí z anestezie, prochází před návratem do normálního stavu dlouhým stadiem chvění a třesu.

Jelikož medicína pojímá trauma jako nemoc, hledá až příliš často prostředky, které by tento přirozený a kreativní proces potlačily, jako tomu bylo v případě pacienta doktora Sackse, trpícího migrénou. Ať už jsou reakce vedoucí k obnově našeho zdraví potlačeny léky, drženy strachem v reakci zmrznutím nebo ovládány úhybnými manévry naší vůle, je vrozená schopnost seberegulace vždy narušena.

Navzdory obecně rozšířenému přesvědčení trauma vyléčit lze. Nejenže jej vyléčit lze, ale ve spoustě případů je to možné bez dlouhých hodin terapie, bolestného znovuprožívání vzpomínek a dlouhodobé odkázanosti na léky. Musíme pochopit, že měnit události v minulosti není ani možné, ani nutné. Symptomy dávných traumat jsou způsoby, jimiž se hlásí nahromaděná energie a promarněné lekce. Když se naučíme, jak žít v přítomnosti, nehraje minulost roli a každý okamžik se stává příležitostí pro novost a kreativitu. Jediné, co je třeba, je vyléčit naše současné symptomy a jít dál. Okamžik léčení obnovuje kontinuitu našeho života a navrací nás do jeho proudu.

Je daleko snadnější traumatu předcházet než jej léčit. S informacemi a nástroji, které poskytuje tato kniha, lze předejít následkům potenciálně traumatických zážitků a zvýšit odolnost vůči ohrožujícím situacím, které by mohly nastat. Nástroje a náměty uvedené v této knize pomohou v mnoha případech přeměnit symptomy i dlouhodobých traumat v prožitky, které jsou potvrzením života. Tyto techniky lze využít v případě rizikových dětí, partnera nebo přátel, abychom vytvořili pozitivní síť vztahů, která jim poskytne podporu. Musíme si však zároveň uvědomit, že někteří lidé mohou být traumatizováni do takové míry, že budou ke svému vyléčení potřebovat odbornou pomoc včetně náležité medikace. Potřeba náležité podpory není žádnou ostudou ani známkou slabosti. Možná budete chtít sdílet tuto knihu se svým terapeutem nebo lékařem, aby vám mohl poskytnout tu nejlepší péči.

4
Vstoupit na novou, neznámou půdu

Trauma není rozsudek na doživotí

Mezi děsivé a často bizarní symptomy, jimiž trpí traumatizovaní lidé, patří např. záblesky minulosti, úzkost, panické záchvaty, nespavost, deprese, psychosomatické obtíže, nedostatek otevřenosti, záchvaty nevyprovokovaného prudkého vzteku a opakující se destruktivní chování. Úplně zdraví lidé se mohou ocitnout „na pokraji šílenství“ díky sérií událostí, k nimž došlo v relativně krátkém časovém období. Většina lidí si však trauma spojuje pouze s válečnými veterány nebo s jedinci, kteří byli závažně zneužíváni v dětství.

Trauma se stalo takovou samozřejmostí, že si jeho přítomnost většina lidí ani neuvědomuje. Ovlivňuje každého. Nějakou traumatizující událost jsme během života zažili všichni, a to, že se u nás posttraumatický stres viditelně neprojevuje, ještě nic neznamená. Ne všichni traumatizovaní lidé trpí traumatickými symptomy, protože symptomy mohou zůstat skryty i dlouhé roky po traumatizující události.

Příčiny i symptomy traumatu mohou nabývat neuvěřitelného množství rozličných forem. Dnes už víme, že trauma není nic neobvyklého a že jej může způsobit i zdánlivě neškodná událost. Dobrou zprávou však je, že s ním nemusíme žít – alespoň ne navždy. Lze jej léčit a ještě lépe se mu dá předcházet. Pokud se necháme vést přirozenými biologickými instinkty, mohou se rozpustit i ty nejbizarnější symptomy. Abychom to zvládli, musíme se naučit sami sobě rozumět a sebe samé prožívat zcela novým způsobem. Pro většinu z nás to bude jako vstup na novou, neznámou půdu.

Vstoupit na novou, neznámou půdu

Zavedu vás do tajemných zákoutí prastarého světa, do míst, která kdysi obývali pouze plazi. Tento primitivní svět v nás stále žije, a to daleko větší měrou, než by se na první pohled zdálo. Je stále domovem některých našich nejcennějších osobních zdrojů. Většina z nás se naučila tyto vrozené zdroje ignorovat a stala se závislou na „výhodách“, které přináší moderní technika. Pro tento způsob života jsme se rozhodli, aniž bychom si uvědomili, že se tím vzdáváme důležitých částí sebe sama. A možná, že si ani neuvědomujeme, že jsme takové rozhodnutí vůbec učinili.

V dobách, kdy lidé obývali hory a údolí, sbírali plody a kořínky, lovili divoká zvířata a žili v jeskyních, byla naše existence úzce spjata se světem přírody. Každý den, každou minutu a každou sekundu jsme byli připraveni bránit sebe, své rodiny a své spojence před predátory a dalšími hrozbami – často jsme přitom riskovali vlastní život. Ironií osudu je, že život ohrožující situace, kterým pravěcí lidé čelili pravidelně a bez větších problémů, zformovaly naši moderní nervovou soustavu tak, aby reagovala intenzivně a naplno, kdykoli cítíme, že je náš život ohrožen. I dnes, když tato naše přirozená schopnost přijde ke slovu, máme pocit, jako bychom narostli, cítíme se nabiti, plni života, síly a energie a připraveni střetnout se s jakoukoli výzvou. Stav ohrožení probouzí naše nejhlubší zdroje a umožňuje nám tou nejvyšší měrou uplatnit náš plný lidský potenciál. To ve svém důsledku posiluje naše emoční a fyzické zdraví a celistvost.

V moderním životě se najde jen málo příležitostí, při nichž by se mohla tato naše silně vyvinutá schopnost jasně projevit. Naše přežití dnes závisí stále větší měrou na schopnosti myslet než na schopnosti fyzicky reagovat. Následkem toho se většina z nás oddělila od svého přirozeného a instinktivního já – zejména od té části sebe sama, kterou můžeme s hrdostí, ale nikoli pohrdáním nazývat zvířetem. Lidským zvířetem je ve své podstatě každý z nás, bez ohledu na to, jak kdo o sobě smýšlí. Ty nejpodstatnější výzvy, kterým dnes čelíme, přišly do našeho života relativně rychle, přeměna naší nervové soustavy však tak rychlá nebyla. Není náhoda, že v případě traumatu si vedou o poznání lépe lidé, kteří žijí v těsném kontaktu se svým přirozeným já. Nemáme-li snadný přístup ke zdrojům, které nám poskytuje primitivní instinktivní já, dochází k odcizení těla a duše. Většina z nás dnes sebe sama jako zvíře nevidí ani neprožívá. Pokud ale své instinkty a přirozené reakce v životě neuplatníme, plného lidství stejně nedosáhneme. Existence v prázdnotě, v níž nejsme ani zvířaty, ani plnými lidskými bytostmi, může vést k řadě problémů a ztráta odolnosti vůči traumatu je jedním z nich.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Probouzení tygra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.