Nalini Singh v nakladatelství

FANTOM Print

Otrokyně citů

Předtuchy smyslnosti

Pohlazena chladem *

* Připravujeme

Předtuchy

smyslnosti

Nalini Singh

FANTOM Print

2014

Copyright © 2007 by Nalini Singh

Translation © Jan Kovář

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-691-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-692-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tahle je pro moji mámu Ushu, nejpozoruhodnější ženu, kterou znám.

S láskou.

Prolog
Šílenství

Klinické šílenství.

Před zavedením Utišení nejčastější příčina smrti J-Psyů.

Šílenství končící smrtí? Pro J-Psye každodenní krutá realita. Ztráceli se ve vizích budoucnosti, které jim ukazovala jejich vlastní mysl, a zapomínali při nich jíst, pít a v extrémních případech i udržovat v chodu své srdce. Každý Psy existuje právě a jedině díky své mysli, a jakmile o ni přijde, nedokáže dál fungovat ani jeho tělo.

Mrtví měli vlastně štěstí. Ti, kteří se pod tíhou svých vizí zhroutili, ale zůstali naživu, přestali však vnímat. Úplně. Jejich mysl byla uvězněna ve světě, kde se minulost, přítomnost a budoucnost rozbíjely jedna o druhou a sváděly spolu nikdy nekončící souboj. Roztříštěné vnímání času nakonec roztříštilo i jejich osobnost.

V názoru na zavedení protokolu Utišení se J-Psyové překvapivě neshodovali. Někteří považovali vymýcení emocí za cenný dar, který by je mohl uchránit před šílenstvím a před obludnými iluzemi v jejich mysli… byli by v bezpečí. Ale ostatní chápali Utišení jako zradu namířenou přímo proti jejich jasnozřivému daru. J-Psyové dokázali zabránit nespočetným krveprolitím, zachránili tisíce životů, vykonali mnoho dobrého, ale to vše právě díky svým emocím. Kdyby o ně přišli, získali by sice možnost ovládnout své schopnosti, ale z hlediska citů by byli zmrzačeni.

Válka milionů soupeřících myslí v PsyNetu trvala deset let, ale zastánci Utišení nakonec zvítězili. Po jeho zavedení J-Psyové přestali předpovídat temnou budoucnost lidstva a se svými vizemi se přesunuli mezi bezpečné stěny obchodního světa. Ze zachránců nevinných se proměnili v nejmocnější nástroje psyské podnikavosti. Rada Psyů prohlásila jejich služby za příliš cenné, než aby byly poskytovány i jiným rasám, a J-Psyové postupem času zmizeli z běžného společenského dění.

Říká se, že dnes dávají přednost životu v ústraní.

Jen málokdo ale ví, co Rada celých sto let skrývá, že se vinou nashromážděného bohatství a luxusu kdysi odolní J-Psyové proměnili v křehké a fyzicky slabé bytosti. Jejich vzácná schopnost vnímat spletená vlákna možných událostí jim znemožňuje normálně fungovat v běžném životě a každý z nich vyžaduje neustálý dohled a péči.

J-Psyové jen výjimečně cestují, výjimečně chodí do společnosti, výjimečně působí na jiné úrovni než čistě mentální. Někteří z nich jsou téměř němí. Pokud komunikují, tak jedině o svých vizích, a činí tak v návalech neartikulovaných zvuků, či v některých vážných případech dokonce jen prostřednictvím nákresů a gest. Po zbytek času zůstávají uvězněni ve svém světě, kde vládne Utišení.

Rada nicméně tvrdí, že jejich místo je právě tam.

Kapitola 1

Faith Nightstarová z klanu NightStar si uvědomovala, že je považována za nejsilnějšího J-Psye své generace. V pouhých jednadvaceti letech už klanu vydělala víc peněz, než si většina Psyů vydělala za celý život. Na druhou stranu pracovala už od svých tří let, od chvíle, kdy začala mluvit. Nalézt hlas jí trvalo o něco déle než většině ostatních dětí, ale to se dalo čekat – byla vůdčím J-Psyem obdařeným neobyčejnými schopnostmi.

Nikoho by ve skutečnosti nepřekvapilo, kdyby nezačala mluvit nikdy.

Proto se Psyové sdružovali do psyských klanů – aby se jejich členové postarali o věci, které si jasnozřivci nedokázali zařídit sami: od investování vydělaných milionů přes kontrolu jejich zdravotního stavu až po pravidelnou stravu. Podobné praktické záležitosti J-Psyům moc nešly. Zapomínali na ně. I po více než sto letech předpovídání trendů na trhu namísto vražd, nehod, katastrof a válek J-Psyové neustále na něco zapomínali.

Poslední dobou se to dělo i Faith. Naposledy například tři dny nejedla. Tehdy zasáhli zaměstnanci klanu NightStar, které na to upozornil sofistikovaný počítač Tec 3, jenž měl na starosti Faithin dům. Tři dny byla povolená prodleva – J-Psyové totiž občas upadali do transu. V takových případech jim byly zavedeny infúze s výživou. „Děkuji,“ oslovila hlavního L-Psye. „Teď už to bude v pořádku.“

Xi Yun přikývl. „Snězte to všechno. Obsahuje to přesné množství kalorií, které potřebujete.“

„Samozřejmě.“

Dívala se, jak odchází v patách svého zaměstnaneckého doprovodu. V ruce nesl lékárničku, o které Faith věděla, že obsahuje jak chemikálie, které ji šokem proberou z katatonického stavu připomínajícího trans, tak ty, které ji uklidní v manické fázi. Dnes nebyly potřeba ani jedny. Pouze se zapomněla najíst. Když snědla tyčinky obsahující potřebné živiny a vypila energetické nápoje, které tu pro ni nechal, posadila se do velkého polohovacího křesla, v němž trávila většinu času. Křeslo bylo navržené tak, aby zároveň sloužilo jako lůžko, a bylo napojeno na Tec 3, jemuž neustále posílalo údaje o Faithiných životních funkcích. Čtyřiadvacet hodin denně sledoval její stav některý z L-Psyů, připravený kdykoliv přispěchat, kdyby ho potřebovala. Tak úzkostlivé péči se většina Psyů z kategorie J těšit nemohla, ale Faith nebyla jako většina. Byla jedinečná.

Byla nejlepší.

Všechny předpovědi, které Faith za celý život učinila, se naplnily, pokud nebyly ovlivněny zásahem zvenčí. Proto měla cenu milionů, možná dokonce miliard. NightStarové ji považovali za svůj nejcennější majetek a stejně jako o cokoliv takto cenného se o ni pečlivě starali, aby správně fungovala. Kdyby se u ní vyskytla nějaká neopravitelná porucha, byla by stejně jako jakákoliv jiná cenná věc důkladně zkontrolována, rozebrána a použita na náhradní díly.

Při té podvědomé představě Faith zamrkala a otevřela oči. Zírala na světlezelený strop a snažila se ovládnout tep, který se jí náhle zrychlil. Pokud by se jí to nepodařilo, L-Psyové by se vrátili, a ona teď chtěla být sama. Netušila, jak moc by jim toho mohly prozradit její oči. Někdy dokázala i noční obloha v očích vůdčích Psyů vyjevit tajemství, která měla raději zůstat skryta.

„Na náhradní díly,“ zašeptala nahlas. Veškeré její výpovědi se samozřejmě nahrávaly. J-Psyové občas měli své vize i během transu. Nikdo nechtěl propást jediné její slovo. Možná proto dávali mnozí z kategorie jasnozřivých přednost mlčení, pokud mohli.

Rozebrána na náhradní díly.

Zdálo se, že to postrádá logiku, ale čím víc o tom přemýšlela, tím jasněji si uvědomovala, že ji její schopnosti právě vyjevily budoucnost, která by ji ani ve snu nenapadla. Většina porouchaných Psyů musela podstoupit rehabilitaci, vymytí mozku, po kterém jim v hlavě zůstalo tak málo, že mohli vykonávat jen naprosto podřadné práce. Pro J-Psye to neplatilo. Byli příliš vzácní, příliš cenní, příliš jedineční.

Pokud by zešílela mimo únosnou mez, do stavu, kdy by ale ještě stále mohla pracovat s předpověďmi, L-Psyové by se postarali, aby ji potkala nehoda, při které by její mozek zůstal neporušen. A ten by pak i s jeho vadou podrobili vědeckým experimentům a podrobné analýze. Každý chtěl vědět, kde se v J-Psyích berou jejich schopnosti. Ze všech psyských kategorií se toho o nich vědělo nejméně – nebylo snadné najít experimentální materiál k výzkumu, protože jasnozřivci tvořili pouze něco málo přes jedno procento celkové psyské populace.

Faith zabořila ruce do tlustého červeného potahu křesla, protože si až příliš jasně uvědomovala, že se její zrychlený dech stává nepravidelným. Naštěstí pro ni se J-Psyové do podobných stavů dostávali poměrně často během svých předpovědí – a ten její zatím nepřerostl do fáze, kdy by L-Psyové považovali za nezbytné zasáhnout. Faith nicméně nemohla dopustit, aby její aktuální nevyrovnaný stav přerostl v záchvat.

Zatímco se snažila zklidnit fyzické tělo, hlavou se jí honily znepokojivé představy jejího mozku položeného na misce laboratorních vah, kde ho ze všech stran zkoumají chladné oči psyských vědců. Věděla, že ty vize jsou nesmyslné. K ničemu takovému by v laboratořích nikdy dojít nemohlo. To se její vědomí pouze snažilo dát smysl něčemu, co smysl nedávalo. Přesně jako snům, které jí narušovaly spánek během posledních čtrnácti dnů.

Zprvu šlo pouze o nejasné náznaky, o temnotu, která se jí snažila natlačit do mysli. Považovala to za předzvěst přicházející vize, ale temnota den ode dne nabývala na objemu, až ji nakonec drtivou tíhou zcela zahltila, aniž by něco konkrétního vyjevila. Faith nicméně díky ní něco cítila. Ačkoliv během svého bdělého života necítila nikdy nic, v těchto snech ji vždy zachvátil obrovský strach a mrazivá hrůza.

Ještěže si už dávno vyžádala, aby jí z ložnice odstranili všechna monitorovací zařízení. Něco v jejím nitru vědělo, co jednoho dne přijde. Něco v jejím nitru to vědělo od samého začátku. Tentokrát ale nebyla schopna vysvětlit, proč cítí čirou a odpornou zuřivost, která jí ukrádala dech. V prvních snech se jí zdálo, jako by ji někdo škrtil a rdousil, až se celé její tělo proměnilo v uzlíček nefalšované hrůzy.

Včera v noci to ale bylo jiné. Když se jí kolem krku znovu sevřely cizí ruce, už se neprobudila. Ať se snažila sebevíc, nedokázala se ze spárů děsu vymanit, nedokázala se ukotvit v realitě.

Včera v noci zemřela.

Vaughn D’Angelo seskočil z větve, po které se pohyboval, a ladně dopadl do lesního podrostu. Ve stříbřité noci, které proměnila tmu v soumrak, měla jeho oranžovo-černá srst zářit do okolí jako reflektor, ale Vaughn byl neviditelný. Byl to jaguár, který věděl, jak využít noční stíny a ukrýt se v nich, aby o něm nikdo nevěděl. Když Vaughn nechtěl být spatřen, nikdo ho nespatřil.

Nad hlavou mu visel měsíc, zářivý kotouč na obloze, viditelný i skrz husté koruny stromů. Dlouho jen stál a pozoroval ho přes tmavou změť propletených větví. Třpytivá krása zaujala člověka i zvíře, přestože ani jeden z nich nedokázal říct proč. To ale nebylo tak důležité.

Dnes v noci řídil tělo jaguár, který nechával všechny myšlenky své lidské polovičky volně plynout a jen je vstřebával.

Záchvěv pachu přineseného mírným větrem ho přiměl zvednout čenich a zavětřit. Smečka. Po chvíli pach rozeznal jako Claye, dalšího strážce. Vzápětí pach zmizel, jako by si levhartí samec uvědomil Vaughnův přednostní nárok na toto území. Vaughn otevřel tlamu, z níž vyšlo tiché zavrčení, a protáhl si silné kočičí tělo. Ostré, smrtící špičáky se mu leskly v měsíčním světle, ale dnes v noci nechtěl lovit kořist, nechtěl ji dostihnout a jediným drtivým stiskem čelistí jí poskytnout milosrdnou smrt.

Dnes v noci chtěl jen běžet.

V těle šelmy dokázal překonat značnou vzdálenost a obvykle dával přednost běhání v hlubokých lesích, které pokrývaly většinu Kalifornie. Avšak dnes se přistihl, že míří k sídlu známému jako jezerní město Tahoe. Pohybovat se mezi lidmi a Psyi nebylo složité, dokonce ani v kočičí podobě ne. Nestal se strážcem pro nic za nic – dokázal se vetřít i do těch nejchráněnějších pevností a neprozradit se.

Tentokrát ale nedošel až do samotného města, táhlo ho to na jeho okraj, kde zachytil něco neobvyklého, co ho k sobě vábilo. Jen několik metrů od temně zelené hranice lesa se rozprostíral menší ohraničený areál chráněný elektrickými ploty a kamerami s detektorem pohybu. V srdci toho všeho stál dům. Byl skrytý za několika řadami zeleně a zřejmě ještě jedním vnitřním plotem, ale Vaughn věděl, že tam určitě je. Překvapilo ho však, že z celého areálu cítí nezaměnitelný kovový pach Psyů.

Zajímavé.

Psyové dávali přednost životu ve stínu mrakodrapů uprostřed města, kde měl každý dospělý jedinec vlastní soukromou krabici, kterou nazýval byt. Přesto se nějaký Psy nacházel i uvnitř tohoto areálu, a ať to byl kdokoliv, ostatní z jeho rasy ho dobře střežili a chránili. Takové výsady se dostávalo téměř výhradně Psyům, kteří působili v Radě nebo na ni měli vazby, málokdy někomu jinému.

Se zvýšeným zájmem oběhl Vaughn areál po celém obvodu, mimo dosah monitorovacích zařízení. Najít cestu dovnitř mu netrvalo ani deset minut – domýšlivost psyské rasy opět vedla k podcenění zvířat, s nimiž se dělili o planetu Zemi.

Nebo možná Psyové schopnostem ostatních ras prostě jen nerozumějí, pomyslel si muž v těle zvířete. Měňavci ani lidé pro ně nic neznamenali, protože jejich mysli zkrátka nedovedly to, co dovedly mysli Psyů. Psyové ale zapomínali, že mysl ovládá tělo, a každé zvíře umělo své tělo využívat naprosto dokonale.

Když vyšplhal na větev, po níž by se snadno dostal až za první plot areálu, rozbušilo se mu kočičí srdce očekáváním. Ale dokonce i jaguár si uvědomoval, že to nesmí udělat. Neměl jediný důvod tam chodit a vystavovat se nebezpečí. Nebezpečí nicméně člověka ani šelmu netrápilo, Vaughna zadržel hlubší cit – věrnost.

Vaughn byl strážce smečky DarkRiver a pocit pro povinnost, který tato role obnášela, zastiňoval všechny jeho ostatní potřeby. Dnes v noci měl jeho alfa samec Lucas schůzku v doupěti SnowDancerů a Vaughn měl na starosti hlídání jeho partnerky, Saschi Duncanové. Vaughn tušil, že to Sascha těžce nese, protože chtěla jít s ním, ale dobře věděla, že by Lucase svým pomalým tempem jen zdržovala. Lucas vyrazil sám, ale jenom proto, že svým strážcům bezmezně důvěřoval – věděl, že s nimi Sascha bude v bezpečí.

Vaughn věnoval přísně střeženému areálu poslední dlouhý pohled, pak se vrátil po převislé větvi, seskočil na zem a vyrazil k Lucasovu doupěti. Nezapomněl, co tu viděl, a nehodlal to nechat jen tak být. Záhada Psye žijícího tak blízko hranic měňaveckého území bude vyřešena. Jakmile se jaguár jednou vydal po stopě, nikdo a nic mu nemohl uniknout.

Faith vyhlížela ven kuchyňským oknem, a přestože se na ni na oplátku dívala pouze tma, nedokázala se zbavit pocitu, že ji někdo sleduje. Kolem plotů, které ji udržovaly izolovanou od okolního světa, kroužilo něco velmi nebezpečného. Rozechvěle se objala pažemi. A ztuhla. Byla Psy – proč takhle reaguje? Mohly za to ty temné vize? Ovlivňovaly nějak její mentální štíty? Zapojila veškerou sílu vůle, aby ruce opět svěsila podél těla, a měla v úmyslu otočit se k oknu zády.

Jenže zjistila, že nemůže.

Místo toho k němu přikročila ještě blíž a rukou se dotkla skla, jako by ji chtěla prostrčit až ven. Ven. To slovo téměř neznala. Odjakživa se zdržovala uvnitř budov a jejích stěn, nic jiného jí nebylo dopřáno. Venkovní svět pro ni znamenal nebezpečí, že se psychicky zhroutí – ta představa jí tepala ve spáncích jako varování, pulzující ozvěna, které se nedokázala zbavit. Venku na ni ze všech stran útočily emoce a viděla tam věci, které byly nelidské, ošklivé a bolestné. Mimo stěny svého domu byla příliš křehká, proto pro ni bylo lepší jejich bezpečí vůbec neopouštět.

Nyní se ale v těch stěnách začínaly objevovat praskliny. Věci zvenčí pronikaly dovnitř a ona věděla, že před nimi neuteče. Stejně jako věděla, že neuteče tvorovi číhajícímu za hranicemi jejího pozemku. Vyhlédl si ji dravec, který nepoleví, dokud mu Faith neskončí v drápech. Věděla, že by se měla bát, ale byla Psy – žádný strach necítila. Pouze ve spánku. Tehdy cítila a vnímala tolik věcí, až se obávala, že selžou štíty, které ji chránily před PsyNetem, a odhalí její pocity Radě. Dospělo to až do bodu, kdy měla strach usnout. Co když zemře znovu, a tentokrát už doopravdy?

Do nekonečného ticha, které v podobě Utišení prostupovalo celým jejím životem, se rozezněl komunikační panel. Nečekané vyrušení takhle pozdě v noci – od L-Psyů měla předepsaný přesný počet hodin spánku.

Konečně se od okna odtrhla. Když přecházela pokoj, zdálo se, jako by ji obestřelo tušení nějaké blížící se katastrofy, zlověstná předtucha spočívající na pomezí klasické předpovědi a nejasného náznaku budoucích událostí.

I tohle pro ni bylo nové: tíživé vědomí vznášející se nad ní jako něco okřídleného a záštiplného, co jenom vyčkává a číhá na okamžik, kdy nebude obezřetná.

Výcvik ji naučil nedat na sobě nic znát, potlačit zmatek, který zažívala, a jen zmáčknout tlačítko na klávesnici, kterým hovor přijala. Na obrazovce se objevila tvář, kterou nečekala. „Otče.“

Anthony Kyriakus byl hlavou jejich rodiny. Dokud ve dvaceti letech oficiálně nedosáhla plnoletosti, měli ji s Faithinou matkou, Zannou Liskowskou, ve střídavé péči. Její narození bylo výsledkem smlouvy o oplodnění, kterou spolu oba její rodiče uzavřeli před pětadvaceti lety. Oba měli možnost mluvit do její výchovy, přestože Faith neprožila nic, co by se dalo nazvat dětstvím v pravém slova smyslu. V pouhých třech letech ji rodičům za jejich plné spolupráce odebrali a umístili do řízeného prostředí, kde mohly být plně rozvíjeny a využívány její schopnosti.

A kde mohly být udržovány pod kontrolou sílící úponky jejího šílenství.

„Faith, mám pro tebe smutnou zprávu. Týká se naší rodiny.“

„Ano?“ Srdce se jí rozbušilo jako o závod. Musela použít veškerou sílu, aby tu reakci potlačila. Nejenže to nebylo obvyklé, ale znamenalo to předzvěst blížící se jasnozřivé vize. Právě teď ale žádnou vizi mít nesměla. Rozhodně ne jednu z těch, které mívala poslední dobou.

„Marina, tvůj sourozenec, už nežije.“

Faith v hlavě zavládla prázdnota. „Marina?“ Marina byla její mladší sestra, kterou vlastně vůbec neznala, jen ji bedlivě sledovala zpovzdálí. Byla vůdčím telepatem, kterému se podařilo vystoupat vysoko v rodinné hierarchii a společenském významu. „Jak zemřela? Tělesná anomálie?“

„Naštěstí nikoliv.“

Naštěstí proto, že Faith v té chvíli nehrozilo žádné nebezpečí. Klan NightStar získal díky dvěma vzácným vůdčím Psyům ve svých řadách značnou moc a vliv, ale nebylo pochyb, že jeho nejcennějším majetkem je Faith. To její zásluhou byl nashromážděný dostatečný zisk a vznikly pracovní příležitosti, díky nimž se klan dostal na výsluní, odkud shlížel na ostatní. Jediné, na čem tak doopravdy záleželo, bylo Faithino zdraví – Marinina smrt znamenala pro klan pouhou nepříjemnost. Jak bezcitné, pomyslela si Faith, kruté a bezcitné; jenže věděla, že sama je bezcitná úplně stejně. Zajišťovalo jí to přežití. „Nehoda?“

„Byla zavražděna.“

V prázdnotě, která se jí rozprostírala v mysli, se rozezněl bílý šum, ale ona ho odmítla poslouchat. „Vražda? Takže člověk nebo měňavec,“ prohlásila, protože mezi Psyi žádní vrazi nebyli už sto let, od zavedení Utišení. Utišení mezi Psyi vymýtilo veškeré násilí stejně jako nenávist, zuřivost, hněv, žárlivost a závist. Vedlejším účinkem však byla ztráta všech ostatních emocí.

„Samozřejmě, ale zatím ještě nevíme, který z nich to byl. Represivní orgány zahájily vyšetřování. Běž si odpočinout.“ Ostře kývl, což neomylně znamenalo konec hovoru.

„Počkej ještě.“

„Ano?“

Přinutila se ho na to zeptat: „Jakým způsobem k té vraždě došlo?“

Anthony nehnul ani brvou, pouze pronesl: „Zardoušení holýma rukama.“

Kapitola 2

Vaughn se vydal po větvích nahoru na verandu doupěte, v němž společně žili Sascha s Lucasem. Při šplhání vzhůru minul hlídkující Mercy. Když uviděl Saschu sedět venku, zamračil se – plošina verandy se sice nacházela vysoko nad zemí, ale bylo už dávno po půlnoci a Rada Psyů by dala cokoliv, aby tahle vůdčí Psyka zemřela.

„Ahoj, Vaughne. Proměň se a buď tu chvíli se mnou.“

Chraplavým zavrčením typickým pro jeho druh jí dal najevo, co si o tom návrhu myslí.

„Ano, já vím, že už bych měla spát, ale nemůžu.“ Opřela se v židli, kterou si musela na verandu vynést zevnitř. „S Mercy už jsem si zahrála šachy.“ V očích černých jako okolní noc jí ve tmě zářily miniaturní bílé tečky a prsty poklepávala o dřevěnou ruční opěrku.

S dalším zavrčením vstoupil Vaughn do domu. Došel až do ložnice, proměnil se a z truhly s oblečením strážců si vzal džíny a staré černé tričko. Když opět vyšel ven, Sascha ukázala na prázdnou židli přisunutou k protější straně malého skládacího stolku. Vaughn povytáhl obočí, židli obešel a posadil se na zábradlí, které ohraničovalo verandu. Nohy si zahákl za dřevěné sloupky.

„Na tohle si u vás koček asi nikdy nezvyknu,“ zavrtěla Sascha hlavou, zatímco bosými chodidly přejížděla po dřevěné podlaze. „Uvědomuješ si, že můžeš spadnout a zlámat si všechny kosti v těle?“

„Kočky dopadnou vždycky na všechny čtyři.“ Vaughn zavětřil a nezjistil nic neobvyklého, ale pro jistotu ještě zkontroloval okolí pohledem. Ostrý jaguáří zrak měl i v lidské podobě. „To se vždycky chováš takhle, když je Lucas pryč?“ Připadala mu nervózní a rozrušená, přestože obvykle představovala klidnou hladinu uprostřed rozbouřeného moře plného dravců, jímž smečka DarkRiver byla.

„Ano,“ nepřestávala klepat prstem. „Byl sis zaběhat?“

„Ano.“ Díval se na partnerku svého alfa samce a v podstatě chápal, čím Lucase tak fascinuje. Sascha byla krásná a zcela jedinečná. Nebyly to jen její oči černé jako noc nebo tvář, ale celá podstata. Jako by celé její nitro vyzařovalo ven, což se u ní dalo koneckonců čekat, jelikož byla E-Psyka – empatička schopná vycítit a vyléčit i nejzávažnější emocionální rány.

Přestože Vaughn chápal, čím tak uhranula Lucase, on sám si nedovedl představit, že by k ní cítil to samé. Sascha byla součástí smečky. Jako strážce by za ni položil život, ale za partnerku by ji nikdy nechtěl – samotná představa partnerství mu totiž byla cizí. Nechápal, jak mohou levharti spojovat život jen s jedinou osobou. Ne že by byl sám promiskuitní, naopak, byl velice vybíravý, pokud šlo o milenky, ale měl rád svoji volnost a svobodu, líbila se mu myšlenka, že na něm v oblasti citů není nikdo závislý.

Kdyby zemřel, ničí duše by se kvůli němu netrápila.

„Nikdy nevím, na co myslíš,“ pozorovala ho Sascha s hlavou mírně nakloněnou ke straně. „Vlastně ani nevím, jestli mě máš rád.“

Jaguára potěšilo, že je pro Saschu nečitelný. „Jsi Lucasova partnerka.“ To jí zajišťovalo jeho věrnost.

„Ale co já jako osoba?“ naléhala.

„Důvěra si žádá čas.“ Přestože on si důvěry vysloužil obrovský kus, když kdysi málem zemřel, aby Lucasovi zachránil život. Levhartí alfa samec byl pro Vaughna téměř jako rodina, pokrevní bratr v pravém slova smyslu.

„Je na tobě něco – jsi… divočejší než ostatní.“

„Ano.“ Nebyl důvod to popírat. Skutečně v něm bylo víc zvířete než ve většině dravých měňavců. Musel takový být, aby přežil. Stejně jako se Sascha musela stát součástí smečky. „Stýská se ti někdy po Psyích? Po tvých lidech?“

„Samozřejmě.“ Odvrátila pohled a zadívala se do lesa. Osamělá Psyka uprostřed smečky levhartů. „Jak by se mohlo někomu nestýskat po světě, ve kterém prožil šestadvacet let?“ Očima se k němu vrátila. „A tobě se stýská?“

„Já žiji v jiném světě teprve deset let.“ Víc než dost, aby se mu jizvy po zradě vryly hluboko do paměti. „Pověz mi něco. Proč by chtěl nějaký Psy žít sám, daleko od ostatních?“

Sascha ho nepokárala, že jí vlastně pořádně neodpověděl. „No, pokud je to žena, možná se spářila s panterem, který rád žije na stromě uprostřed divočiny.“ Zatvářila se vážně, ale pak se neudržela a usmála se. „Není to běžné, ale někteří Psyové dávají přednost životu v izolaci – obvykle to jsou ti slabší. Možná proto, že je jejich vlastní schopnosti neohrožují a nechtějí je ovládnout jako nás silnější.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Tuhle ženu hlídali jako prezidenta.“ Byla to žena, ne muž. Šelma v něm si tím byla najednou naprosto jistá.

„Vážně?“

„Ploty. Skryté kamery. Psyské stráže. Detektory pohybu.“

Sascha povytáhla obočí. „No ovšem. To musí být jeden z J-Psyů.“

„Jasnozřivec?“ Mít ve smečce Psye mělo své výhody. Před Saschiným příchodem nevěděli měňavci o podrobnostech ze světa Psyů téměř nic. „Myslel jsem, že těch je strašně málo, že jsou vzácní. Copak je Rada nechce mít pod zámkem někde blízko, aby na ně mohla pořád dohlížet?“

Sascha zavrtěla hlavou. „Slyšela jsem, že ti nejsilnější z nich si potřebují udržovat odstup dokonce i od ostatních Psyů. Takže i když jsi viděl živé strážné, v tom domě pravděpodobně bydlí jenom ta jedna J-Psyka. To je skoro všechno, co o nich vím – jasnozřivci jsou mezi Psyi něco jako samostatná rasa a náležejí k psyským klanům, které je zastupují na veřejnosti. Osobní setkání s některým z nich je něco naprosto výjimečného. Říká se, že někteří nikdy nevycházejí ven. Nikdy.“

Vaughn měl pro dobrovolnou samotu pochopení, ale na tom, co Sascha popisovala, bylo něco zvráceného. „Jsou to vězni?“

„Ne, to si nemyslím. Jsou příliš důležití, než aby je někde drželi jako vězně. Všichni chtějí, aby se cítili dobře a byli spokojení.“ Pak se zarazila. „Víš, co tím chci říct – Psyové necítí spokojenost nebo nespokojenost, ale pokud by se všichni J-Psyové jednoho dne rozhodli, že přestanou předpovídat, ekonomicky by to zničilo celou rasu.

Takže ne, podle mě to nejsou vězni, jen dávají přednost životu v ulitě, ze které nevidí odvrácenou stranu běžného života.“ Ztišila hlas až téměř do šepotu. „Kdyby občas vyšli ven, možná by si vzpomněli na svět, kterého se vzdali, a procitli by do reality, kde by mohli svůj dar využít i jinak.“

Vaughn na ni hleděl a uhodl, že se jí právě hlavou honí představy krutého mučení, které musel její partner podstoupit jako chlapec a které vyústilo v jeho pomstu – pomstu, jež mezi Vaughnem a Lucasem upevnila vzájemné pouto. Kdyby se J-Psyové pod vlivem Utišení nezměnili, kdyby nepřestali předvídat katastrofy a vraždy, mohl být Lucas té hrůzy ušetřen.

A Vaughn by možná vyrostl jako jaguár, místo aby ho opustili vlastní rodiče, kteří ho nechali napospas kruté smrti. Možná.

Zardoušení holýma rukama.

Faith zírala na strop potemnělé ložnice a ta tři slova jí nepřestávala opakovaně bušit na spánky. Bylo lákavé označit celou věc za náhodu a zastrčit ji někam dozadu do paměti. Přesně to chtěla udělat jedna část jejího já. Všechno by díky tomu bylo o tolik snazší, o tolik snesitelnější. Ale byla by to lež.

Marina byla mrtvá.

A Faith její vraždu předpověděla.

Kéž by od začátku věděla, jak si má ty vize vysvětlit – kdyby se jí to podařilo, mohla být sestra stále naživu. Kéž by. Od dětství ji učili, že plakat kvůli minulosti nemá význam, že nemá význam plakat vůbec. Proto neplakala ani teď. Ani ji nenapadlo, že by plakat měla, ale někde hluboko uvnitř vnímala klec, z níž se ozývaly zmučené výkřiky vězněné a téměř nenapravitelně poškozené části její bytosti.

Faith byla vůči ztrápenému křiku vlastní rozpadající se duše hluchá. Věděla, že jediné, co může udělat, je neobrátit se k téhle záležitosti zády. Tady nešlo jen o nějaký špatně odhadnutý trend na trhu, tady šlo o psyský život. Nemohla před tím zavřít oči… ne, dokud cítila, jak jí násilná, ošklivá temnota neustále tlačí na víčka.

Vrah ještě neskončil.

Sklíčené ticho narušilo tiché vyzvánění. Faith byla ráda, že přípojka v ložnici přenáší pouze zvuk, nikoliv obraz. Proto ani nerozsvěcela a hovor přijala. „Ano?“

„Od včerejška jsme nezaznamenali žádné údaje.“ Volal sám Xi Yun.

„Jsem unavená.“ Nechtěla si sedat do červeného křesla, v němž by možná vyšel najevo zmatek v její hlavě. „Ráda bych se dospala, jak jste mi navrhovali.“

„Rozumím.“

„Několik dní teď nebudu dostupná.“

„Kolik?“ Otázku položil preventivně, s vědomím, že J-Psyové často zapomínají, ale Faith to poslední dobou začala vnímat jako narušování soukromí, jako další omezující opatření, kterým si klan udržoval její nedocenitelné schopnosti neustále v dosahu.

„Tři.“ To bylo nejvíc, kolik jí povolovali, nejdelší časový úsek, po který „věřili“ jejím schopnostem postarat se sama o sebe. Častokrát si pomyslela, že má vlastně ještě docela štěstí, protože klan NightStar i Rada mají strach, aby nedošlo k nějakému poškození jejích schopností. Jinak by jí už pravděpodobně dávno odstranily štíty, které ji chránily před PsyNetem, a monitorovaly ji na té nejniternější úrovni – prostřednictvím ovládání mysli. Všechno samozřejmě pro její vlastní dobro.

Otřásla se a namlouvala si, že to bylo kvůli nízké teplotě v místnosti – že to nemá nic společného se strachem. Byla Psy. Necítila strach. A co víc, byla dokonce J-Psy. Její naprogramování bylo ještě přísnější, než jaké absolvovali jiní vůdčí Psyové – učili ji, že do své vědomé mysli nesmí nikdy nechat proniknout ani to nejtenčí vlákénko emocí, protože by to způsobilo celkový rozklad její duše. Věřila jim. Už v období před Utišením proslul její klan výchovou mnoha svých J-Psyů, z nichž ale každý čtvrtý skončil v ústavu pro duševně choré ještě před dovršením dvacátého roku věku.

Tři dny.

Proč o ně vlastně požádala? Bez ohledu na to, co si myslel Xi Yun, Faith nebyla unavená. Spala méně než jiní Psyové, ke spokojenosti jí každou noc stačily pouhé čtyři hodiny. O ty tři dny nepožádala proto, aby jen seděla s rukama v klíně. V hlavě se jí zrodil nápad, určitý úmysl, přestože si ho ještě ani sama neuvědomovala. V tu chvíli vstala z postele a začala si do batůžku balit dostatek oblečení a toaletní potřeby na několik dní.

O koupi batůžku požádala jednoho člena klanu už před měsícem, aniž vlastně věděla, proč to dělá. Její požadavek nikdo nezpochybňoval, všichni věděli, že různé předměty se mohou stát spouštěcími mechanismy jejích předpovědí. Byl to zřejmě omyl, ale Faith se jim ho nesnažila rozmlouvat, protože ve skutečnosti sama netušila, jestli to tak náhodou opravdu nefunguje. Nyní toho však byla svědkem znovu – její schopnosti ji přiměly k přípravám na něco, co se mělo teprve stát.

V době, kdy se Faith balila na cestu, o níž ještě nevěděla, že ji čeká, se v PsyNetu zabouchly mentální dveře, za nimiž se ve zdánlivě nedobytné pevnosti sešlo šest myslí. Zasedala psyská Rada.

„Je načase najít náhradu za Santana Enriqueho.“ Nikita se rozhlédla po ostatních myslích kolem sebe – všechny připomínaly chladně zářící hvězdy na černém pozadí PsyNetu – a přemýšlela, která z nich právě tajně plánuje, že jí vrazí nůž do zad. Někdo takový tu byl vždycky. Skutečnost, že jejich živé fyzické schránky byly roztroušeny po celém světě, ještě neznamenala záruku, že nedojde k útoku.

„Možná nebudeme potřebovat náhradu jen za Enriqueho.“ Sametový hlas Shoshanny Scottové. „Víš jistě, že jsi to nebyla ty, kdo zanedbal a přehlédl genetickou vadu vlastní dcery?“

„Všichni víme, že Sascha žádnou vadu neměla,“ ozval se Marshall. „Nikita stvořila dokonalého vůdčího Psye – kolik že jich máš v rodokmenu ty, Shoshano?“

Marshallova podpora Nikitu překvapila. Jakožto služebně nejstarší radní a nepsaný vůdce shromáždění obvykle zůstával nestranný. „V tomto složitém období si nemůžeme dovolit rozkol uvnitř vlastních řad,“ poznamenala Nikita. „DarkRiverové a SnowDancerové využijí jakoukoliv naši slabinu.“

„Víme určitě, že své hrozby podpoří také činy?“ Otázku vyslovila Tatiana Rika-Smytheová, nejmladší přítomná mysl.

„Po Enriqueho popravě dostal každý z nás nějakou část jeho těla. Myslím, že si můžeme udělat jasnou představu, jak se levharti a vlci zachovají, pokud bychom ublížili Sasche.“ Hvězda Henryho Scotta nebyla hvězdou vůdčího Psye, ale i tak svědčila o jeho neuvěřitelné síle. Společně se Shoshanninými politickými schopnostmi ostrými jako břitva měl manželský pár slušný potenciál brzy stanout v čele Rady. Možná proto Marshall zničehonic tak ochotně podporoval Nikitu.

„Enriqueho musíme nahradit jiným vůdčím Psyem,“ prohlásil Ming LeBon a jeho mentální hlas byl stejně chladný a smrtonosný jako osobní setkání s ním. Nejenže dokonale ovládal mentální souboj, ale také se stal mistrem lidských bojových umění karate a džiu-džitsu. „Nikdo slabší ho nahradit nedokáže – byl nedílnou součástí PsyNetu a dělal maximum, aby udržel pod kontrolou Mysl sítě.“

Nikdo si nedovolil nesouhlasit. Fakta hovořila jasně. Mysl sítě, policista a knihovník působící v PsyNetu, vykazovala sklony k náhlým a nečekaným záchvatům nepředvídatelného chování. Během posledních šesti generací se tak zhoršily, že ji museli radní nepřetržitě kontrolovat. V této činnosti nalezli zálibu obzvlášť radní ze dvou psyských kategorií: J a Tk.

„Enriqueho přístup k Mysli sítě mu ale také umožnil skrýt před námi svoji poškozenou mysl,“ připomněl Henry.

Mingova hvězda zůstávala dokonale netečná. „Tomu se nedá vyhnout. Navzdory našemu výzkumu nedokážeme předem vytipovat jedince, jejichž naprogramování selže.“

„Většina vůdčích Psyů v síti není pro přijetí do Rady vhodná,“ pravila Nikita. Byli příliš intelektuálně založeni a měli buď jen vágní, nebo naprosto nulovou představu o nemilosrdných praktikách nezbytných k udržení Psyů na vrcholu potravního řetězce.

„Měl jsi na mysli někoho konkrétního, Mingu?“ zeptal se Marshall.

„Faith NightStarovou.“

Nikitě chvíli trvalo, než nalezla o tomto vůdčím Psyovi příslušné informace. „Navrhuješ J-Psye? Chápu, že kategorie J a Tk dokáží nejúčinněji kontrolovat Mysl sítě, ale o J-Psyích se ví, že jsou… labilní.“

„Více než pětadevadesát procent se jich dostane do ústavu ještě před padesátým rokem věku,“ dodala Shoshanna. „Její zvolení pro mě není schůdným řešením.“

„Nesouhlasím. Faith NightStarová má stejně silnou mysl, jako měl Enrique, a už od tří let nám dodává velmi kvalitní předpovědi. Žádný jiný jasnozřivec není tak výkonný ani tak přesný. Za celý život se u ní nevyskytly žádné symptomy psychických problémů, a to byla jakožto vůdčí J-Psy neustále pod pečlivým dohledem.“

„Na tom, co Ming říká, něco je,“ vložil se do konverzace Marshall. „Je možné, že Faith bude za Enriqueho nejjistější náhradou. Alespoň víme, že zatím není psychotická, a monitorování, které by potřebovala během svých předpovědí i jako radní, nám zajistí, že budou okamžitě zaznamenány jakékoliv změny v jejím chování.“

„Ať zvolíme za Enriqueho nástupce kohokoliv, musí to být brzy.“ Mingův mentální hlas zněl rozhodně. „Připravil jsem o kandidátce Faith NightStarové kompletní zprávu.“ Poukázal na složku v psychickém regálu databanky umístěné v komnatách Rady.

„Ví někdo ještě o jiném kandidátovi?“

„Další možností je Kaleb Krychek,“ přispěchala s návrhem Shoshanna. „Je to vůdčí Tk-Psy a patří k úzkému kruhu spolupracovníků Rady. Umístím jeho složku hned vedle složky Faith NightStarové. Povšimněte si, že podle všeho ovládá své telekinetické schopnosti naprosto dokonale.“

„Kaleb je dokonce ještě mladší než já,“ připojila se Tatiana, „a přesto už je téměř na vrcholu. Proto je podle mě lepší volbou než Faith NightStarová, která je příliš mladá i v porovnání s Kalebem a se mnou, a navíc žije už dlouho izolovaně. Nedokázala by se připojit k Radě a přežít, nezvládla by to.“

„S Krychekem jako kandidátem nesouhlasím.“ Nikita o Faith také pochybovala, ale současně měla jistotu, že Krychek představuje hrozbu. „Kaleb se vypracoval na vrchol i navzdory svému mládí, což poukazuje na odhodlání a cílevědomost, které ho ale mohly ovlivnit natolik, že se stane sociopatem podobně jako Enrique.“

„Po moci prahneme do určité míry všichni,“ opáčila Tatiana. „Nicméně v tomto případě máš možná pravdu – k uklidnění populace budeme zřejmě jako radního potřebovat někoho méně agresivního.“

„Vybraný kandidát bude muset být také dost silný, aby se v Radě udržel,“ promluvila opět Shoshanna. „Kdybychom museli vystřídat dva radní v krátkém časovém sledu za sebou, mohli bychom tím všechno ohrozit.“

„Shoshanna má pravdu.“ V Marshallově hlase už nezaznívalo nic, co by prozrazovalo předpojatost. „Projděte si ty složky. Zítra se sejdeme znovu a vytvoříme harmonogram hodnotících pohovorů s oběma kandidáty. Pokud tedy někdo nenavrhuje ještě někoho dalšího?“

„Nenavrhuji nikoho konkrétního, ale na jednu věc si musíme dát pozor.“ Shoshanninaanina mysl se rozzářila nahromaděnou silou. „Už po dvě generace nebyl členem Rady žádný L-Psy. Možná bychom to měli napravit. Mohlo by nám to posloužit jako bezpečnostní opatření, abychom už mezi sebe nikdy nepřibrali někoho, jako byl Enrique.“

Pro jednou musela Nikita se svojí obchodní konkurentkou a kolegyní z Rady souhlasit. „Další možnost je pověřit některé L-Psye, aby jednou za čas prohlédli celou Radu.“

„Spolehlivější by bylo, kdybychom měli lékaře přímo mezi sebou.“ Henry.

„To by mu ale propůjčilo příliš velkou moc nad námi ostatními.“ Nikitě se nelíbila představa, že některý z radních je důvěrně obeznámen se stavem jejího těla nebo mysli.

„Souhlasím.“ Tatiana Rika-Smytheová. „O přizvání L-Psye by se mělo uvažovat čistě kvůli zastoupení této kategorie v Radě, nikoliv aby fungoval jako náš osobní ošetřovatel.“

„A co Mysl sítě? Nejlépe ji ovládají J a Tk-Psyové,“ připomněl Henry.

„K tomu můžeme přihlédnout v závěrečných fázích hodnocení.“ Ming, radní, kterého nejvíce ovlivnilo Utišení a o němž toho Nikita věděla zdaleka nejméně. „Má ještě někdo nějaký návrh?“

Ozval se Marshall, i když ani on nepromluvil přímo k tématu: „Škoda, že jsme ztratili Siennu Laurenovou. Měla značný potenciál.“

„Ano, to bylo nešťastné,“ souhlasil Ming. „Uvažoval jsem o ní jako o možné chráněnce.“

Nikita si domyslela, že to mohlo znamenat jediné: Sienna Laurenová se narodila se stejnými schopnostmi vést mentální souboj jako Ming, který byl kvůli tomu smrtelně nebezpečný. „Vzhledem k tendenci rodiny Laurenových vzpírat se naprogramování byla nařízena rehabilitace logickým řešením. Kdyby se nepokusili obejít naše rozhodnutí, byli by ještě naživu.“

„Samozřejmě,“ pravil Ming.

„Pokud jde o L-Psye,“ navázala Nikita, „odvádí užitečnou práci pro Radu Gia Khanová z indického subkontinentu.“

Krátká pauza, kdy si radní o jmenované procházeli základní informace.

„Zdá se, že by mohla být vhodná. Přidejme ji tedy na seznam kandidátů ke Kalebovi a Faith.“ Marshall.

„A co současní uchazeči a čekatelé? Máme některé z nich brát v úvahu?“ Shoshanna.

„Ne. Někteří z nich si myslí, že už jsou na členství v Radě dostatečně silní, ale kdyby to tak bylo, jeden z nás už by byl touto dobou mrtvý.“ Tatiana dobře věděla, o čem mluví – sama se dostala do Rady, když nahradila radního Michaela Bonneaua, kterého kdysi v jeho vlastním bytě postihla nepříjemná „nehoda“, na jejíž následky zemřel. V bytě byl tehdy jen on a jeho nejbližší asistentka – Tatiana.

„V tom případě jsme domluveni: Kaleb Krychek, Gia Khanová nebo Faith NightStarová.“

Kapitola 3

Sama Faith areál ještě nikdy neopustila, vždycky jen s doprovodem. Umístili ji sem před jednadvaceti lety s odůvodněním, že by její mysl nedokázala pojmout svět za zdí – že kdyby žila mezi ostatními, vize by přicházely příliš rychle za sebou. Neměla důvod tomu nevěřit a její domov se jí stal dobrovolným vězením, místem, které opouštěla jen výjimečně.

Dnes se ale vydávala do neznáma. Její vědomí konečně pochopilo, na co ji podvědomí připravovalo celé měsíce dopředu – na pátrání po odpovědích. Bylo jí jasné, že aby je dostala, bude si muset promluvit s někým, kdo nemá nic společného s Radou ani s klanem NightStar. Klan i Rada si na ni činily nárok. Ani jedna z institucí by jí neprozradila, co chtěla vědět ze všeho nejvíc – zda jsou její temné vize předzvěstí nevyhnutelného příchodu šílenství, nebo zda předznamenávají něco ještě mnohem zrádnějšího: probuzení další oblasti jejích schopností, které ale nechtěla čelit.

Přestože žila téměř dokonale odloučena od ostatních, o své chystané cestě věděla všechno, co potřebovala. Dálnice PsyNetu, po nichž plynuly informace o reálném světě, před Faith nebylo možné nijak utajit. Zkazky měly schopnost proniknout i tou nejsilnější ochranou. Ty nejzajímavější útržky informací hovořily o Psyovi, kterému se podařilo odpojit ze sítě. O

Sasche Duncanové.

Rada o Sasche učinila prohlášení, v níž ji její členové popsali jako závažně poškozeného vůdčího Psye, který byl natolik slabý, že s PsyNetem nedokázal udržet spojení zajišťující všem Psyům zpětnou vazbu nezbytnou k přežití. Přesto Sascha nezemřela.

Psyská přeběhlice byla jedinou osobou, na kterou se Faith nyní mohla obrátit a povědět jí celou pravdu. Věděla, že setkáním s ní nemá co ztratit. Všichni ostatní byli napojeni na PsyNet, proto ji mohl kdokoliv z nich snadno zradit, ať už vědomě, nebo nešťastnou náhodou. Jinou možnost než Saschu Faith neměla. Bylo to naprosto logické řešení.

Raději se snažila nemyslet na sen, který se jí zdál před několika týdny a v němž se ocitla tváří v tvář hladovému pohledu levharta. Nepokoušela se pochopit, co se jí tím její schopnosti snaží říct. Někdy bylo totiž příliš mnoho informací o budoucnosti učiněným prokletím.

Věděla, že opustit domovský areál bude složité, ale ne nemožné. Její klan měl zájem hlavně na tom, aby nikdo nepronikl dovnitř, nikoho by ani nenapadlo, že se Faith pokusí uniknout ven. Zhluboka se nadechla, navlékla si na záda batůžek, pak rozvážně otevřela zadní dveře a vyšla do noci.

Přesně věděla, kam má namířeno. Kratičký úsek vnějšího plotu se nacházel v oblasti bez detektorů pohybu a mimo dosah vševidoucích kamer. Ostraha klanu NightStar to pravděpodobně vůbec nevnímala jako slabé místo. Žádný zločinec by na ně nikdy nepřišel a psyští hlídači si byli jistí, že mají zranitelný úsek plotu pod neustálým dohledem, zejména proto, že řada z nich ovládala schopnost telepatického skenování.

Faith už před lety zjistila, jak jejich vrozené skenery odstínit. Nuda a izolace se ukázaly být živnou půdou pro vynalézavost. Současně si věřila, že dokáže vystihnout vhodnou příležitost a přelézt plot poté, co první strážce zajde za roh, těsně předtím, než se druhý začne otáčet jejím směrem. Věděla to, protože sem před dvěma měsíci najednou začala po nocích chodit a dělat přesně tohle: obcházet plot a pak se zase vracet do areálu, aniž by si jí někdo všiml.

Myslela si, že to dělá, protože potřebuje nějakou výzvu. Vzhledem ke své kategorii J a síle svých schopností pro ni nebylo nic snazšího. Překonat pěšky vzdálenost od zadních dveří k nechráněnému úseku vnějšího plotu jí dnes trvalo pouhých deset minut – vnitřní plot pro ni nikdy nepředstavoval sebemenší problém. Koutkem oka zachytila siluetu hlídače zahýbajícího za roh po její pravici. Věděla, že jiný strážce se s psyskou přesností objeví za deset sekund. Tiše a opatrně se vyšvihla na plot a začala ho přelézat.

Vaughn se krčil na tlusté větvi vybíhající nad areál, který ho nepřestával fascinovat. Dnes večer měl původně v úmyslu proniknout dovnitř a zjistit, co se za počítačem řízenou ostrahou a psyskými hlídači skrývá. Ale to už teď nebylo nutné – jeho kořist za ním přicházela sama.

Navzdory temnotě zářily její vlasy do noci jako rudé plameny a něco v něm na ni chtělo zavrčet a vynadat jí, že si bujnou zrzavou kštici dlouhou až po pás nezakryla nebo alespoň nějak nesvázala. Zároveň na něho ale udělalo dojem, jak hbitě překonala plot, téměř jako kočka. Ani na vteřinu nezaváhala a zbytečně se nerozhlížela. Jako by to dělala posté.

Když přistála na druhé straně plotu, vydala se po přímce rovnou mezi stromy. Když zpoza rohu vyšel hlídač, nacházela se už mimo jeho zorné pole. Vaughn se potichu sunul korunami stromů, až stanul téměř přesně nad její hlavou. Všiml si, že se zastavila a něco vytahuje z batůžku.

Slabé podsvícení jejích hodinek ozářilo cosi, co vypadalo jako vytištěný plánek okolí – jednoduchá mapa, která neznázorňovala stezky měňavců ani hranice jejich teritorií. Asi minutu ho studovala, pak ho opět složila a ukryla do batůžku. Poté vykročila. Kdyby byl v lidské podobě, byl by se zamračil. Neměla namířeno do Tahoe, ale hlouběji do teritoria DarkRiverů.

Pěšky se daleko nedostane, ale bylo na ní něco, z čeho se Vaughnovi ježila srst vzadu na krku. Jakožto strážce se naučil naslouchat svým instinktům, které mu tentokrát radily, že tuhle ženu musí bedlivě sledovat. Velmi bedlivě.

Faith se zdálo, že ji někdo sleduje. Iracionální reakce – věděla, že je v lese sama. Jestli však půjde všechno dobře, brzy už sama nebude. Netušila, kde Sascha Duncanová žije, ale předpokládala, že pokud se vydá dostatečně hluboko na území levhartů, s nějakým se setká, a ten už ji správnou cestu ukáže. Nepříliš propracovaný plán, ale vzhledem k faktům, která si zjistila o teritoriální povaze dravých měňavců, měl šanci na úspěch. Mnohem snazší by pro ni byla cesta přímo do San Franciska, kde stála hlavní budova Duncanů, ale riskovat odhalení si zatím nemohla dovolit.

Poté co Sascha opustila síť, byla pro celý svět Psyů označena jako nežádoucí osoba. Přiblížit se k ní znamenalo okamžitou rehabilitaci – což byl eufemismus pro celkové vymytí mozku, které zničilo osobnost a vyšší myšlení potrestaného Psye. Faith si uvědomovala svoji cenu a chápala, že ji by takový osud nečekal, přesto nechtěla nikoho upozorňovat na to, co právě dělá. Ta samá část jejího já, která věděla, že musí jednat tajně, také věděla, že na nedaleké lesní cestě najde odemčené auto.

A skutečně tam stálo. Otevřela dveře a vklouzla dovnitř. Nahnula se a odklopila kontrolní panel, aby obešla počítačové zabezpečení. O tomhle jí její schopnosti neřekly nic – byl to její koníček, něco, čím zaměstnávala mysl během dlouhých hodin osamění. Dokázala tak během několika sekund obejít většinu známého počítačového hardwaru.

Tentokrát to trvalo jen pět sekund, a auto bylo její. Vrátila se v paměti k autoškole, kterou absolvovala pro případ mimořádné události, nasměrovala vůz požadovaným směrem a sešlápla plyn. K nalezení odpovědí na své otázky měla tři dny. Pokud se do té doby nevrátí do hlídaného areálu svého domova, vyhlásí po ní pátrání. Možná to dokonce využijí jako záminku, aby se pokusili prolomit štíty, které ji chránily před PsyNetem.

Měla pro ně koneckonců cenu několika miliard dolarů.

* * *

Vaughnova lidská polovina toužila zaklít, ale ta zvířecí začala prostě jednat a uháněla vedle jedoucího auta celých sto metrů, než se cesta stočila jiným směrem. K Lucasovu doupěti to byla ještě hodina jízdy, ale Vaughn nechtěl ponechat nic náhodě. Proč by se sakra nějaká Psyka odvažovala takhle hluboko na území DarkRiverů, kdyby nechtěla za Saschou? Věděl určitě, že ta zrzka je Psyka – spatřil její oči.

Černé jako noční obloha. Bílé tečky na temném pozadí.

Když doběhl, kam potřeboval, silné srdce mu prudce bilo v hrudi. Vyšel doprostřed silnice, zůstal tam a čekal. Nejenže byl příliš rychlý na to, aby se nechal přejet, ale tušil, že většinou Psyů pohled na živého jaguára tak otřese, že nebudou schopni udělat nic jiného než před ním zastavit. Mohli se pokusit umrtvit emoce, ale některé reakce vycházely z nejprimitivnějšího jádra každé bytosti, a ty se ovládnout nedaly. Ať už si Psyové mysleli cokoliv.

Zatočila a jela dál se ztlumenými světly. Na jeho noční vidění to nemělo žádný vliv. Sledoval ji. Sledoval a čekal.

Ve tmě zasvítily oči dravé šelmy. Faith neměla čas dlouho přemýšlet, šlápla na brzdu a auto se zhouplo a zastavilo. Velká kočkovitá šelma před ní se ani nepohnula, nereagovala jako běžné zvíře. Navzdory veškerému plánování ji na nebezpečné setkání tváří v tvář s levhartem nedokázalo nic připravit. Dál seděla v autě a rukama křečovitě svírala volant.

Když se nehýbala, zdálo se, že levhart začíná ztrácet trpělivost. Přiblížil se k autu, vyskočil na kapotu před čelním sklem a Faith se musela silně ovládat, aby na sobě nedala nic znát. Šelma byla velká. A těžká. Karoserie se pod mocnými tlapami prohnula. Kočka ji probodávala pohledem a pak směrem k ní prudce scvakla zuby.

Chtěla, aby řidička vystoupila.

Faith ani na chvíli nepochybovala o tom, že pokud to neudělá, levhart ji dál nepustí. Přestože se nikdy nesetkala se žádným měňavcem, všechno jí napovídalo, že má právě jednoho před sebou. Ale co když se mýlí?

Jediným logickým řešením bylo vypnout motor, sebrat ze sedadla spolujezdce batůžek a otevřít dveře. Když vystoupila a zůstala strnule stát, kočka z auta seskočila přímo před ni. Až nyní, poměrně pozdě, si Faith uvědomila, že vůbec netuší, co nařizuje protokol ohledně kontaktu mezi jejich rasami. Nikdo ji nikdy neučil, jak má komunikovat s měňavci. Dokonce ani netušila, jestli se dorozumívají jako ostatní rasy s rozvinutým myšlením.

„Dobrý večer?“ zkusila pozdravit.

Kočka se jí opřela o nohu a vlastní vahou ji odtlačovala dál od auta, dokud Faith nestála sama uprostřed cesty tonoucí v naprosté tmě, jen několik kroků od obrovské a velmi nebezpečné kočkovité šelmy, která ji začala obcházet v kruzích.

Dobrý večer, zopakovala také v duchu. Šlo o nanejvýš opatrné a zdvořilé oslovení, které bylo za daných okolností považováno za přijatelné.

Vaughn zvedl hlavu a zavrčel na ni. Ostré zuby mu zasvítily i teď v noci, která halila svět do tíživé temnoty. Faithina mysl se okamžitě stáhla. Kočce se nelíbilo, že se Psyka pokouší komunikovat mentálně – zvíře muselo pochopit, že přesně o to se Faith snažila. Někdo ho naučil vytvářet štíty, které dalece převyšovaly ty přirozené. Něco takového mohla udělat pouze jediná osoba.

„Znáte Saschu?“

Tentokrát ji vyceněné zuby málem donutily o krok ucouvnout, ale ovládla se. Byla Psy – necítila strach. Ale všechny vnímající bytosti měly pud sebezáchovy a ten její se nyní ptal, co udělá, pokud kočky nebudou ochotny ke své Psyce nikoho pustit. Odpověď zněla, že to zjistí jedině tehdy, když bude pokračovat. Neměla na vybranou.

„Musím mluvit se Saschou. Mám velmi málo času. Prosím, zaveďte mě k ní.“

Kočka znovu zavrčela a Faith cítila, jak jí vstávají vlasy na zátylku, což byla tělesná reakce, kterou obvykle dokázala potlačit. Na tom zvuku bylo něco teritoriálního, něco velmi agresivního. Kočka pak o pár kroků poodešla a ohlédla se na ni. Faith ten poměrně rychlý souhlas překvapil a jala se šelmu následovat. Místo po cestě ji kočka vedla do lesa, dostatečně hluboko, aby Faith ztratila cestu z dohledu. Pak tlapou označila kůru jednoho stromu.

Faith nechápala, dokud ji kočka nestrčila do nohou tak prudce, až se pod Faith podlomily. „Aha, už rozumím. Mám tu počkat.“ Tehdy se jí kolem levého zápěstí sevřely mocné čelisti. Faith strnula. Nebolelo to, ale bylo jasné, že má šelma v zubech obrovskou sílu. Jediné stisknutí, a přišla by o ruku. „Co je? Co ode mě chcete?“ Bojovala s touhou použít svou mysl, vyslat ji do prostoru a promluvit si způsobem, který považovala za normální a běžný. Zuby jí zaskřípaly o hodinky.

„Dobře.“ Čekala, až ji dravec pustí, a ten si dal načas – šelma byla nepochybně samec. Jejich pohledy se setkaly a Faith v inteligentních očích spatřila sílu a zuřivost. Nebezpečné a divoké zvíře bylo také tím nejexotičtějším, co kdy viděla. Téměř se nedokázala ubránit nutkání natáhnout volnou ruku a pohladit ho po srsti. Jenomže věděla, že tahle kočka jí podobné experimentální doteky nikdy nedovolí.

Nakonec se tlama rozevřela a Faith byla volná. Sundala si hodinky, šelma je scvakla v čelistech a pak zmizela tak rychle, že po ní zůstala jen rozmazaná šmouha. Mírně rozechvělá Faith znovu osaměla, a aby se v nočním chladu trochu zahřála, oběma rukama objala batůžek. Vrátí se ještě? Co když tu potká někoho dalšího? Možnost, že ji takových koček obklíčí víc, ji přiměla znovu přehodnotit logiku svého počínání. Byla na území měňavců, na které se nevztahovala pravidla, z nichž vycházela její příprava.

Ztěžka se opřela o strom a čekala. Jinou možnost neměla.

Ve společném doupěti přešel Vaughn z ložnice do obývacího pokoje. Na sobě měl jen vyšisované džíny a v ruce držel její hodinky. „Štěnice v nich není.“

Lucas se zamračil a natáhl ruku. Vaughn mu je podal, i když zprvu pocítil nevysvětlitelnou touhu nechat si tenký kovový náramek s číselníkem pro sebe – na okamžik pocítil nevysvětlitelný nával majetnictví, který ho samotného překvapil.

„Ukaž,“ vyhlédla zpoza Lucase Sascha a zaměřila na hodinky pohled. „Jestli to jsou psyské hodinky, tak vypadají ještě dost obyčejně.“ Vzala je Lucasovi z ruky a otočila je. Nejsou na nich ani žádné vyryté iniciály.“

„Myslel jsem, že bys podle nich mohla něco zjistit.“

Sascha zavrtěla hlavou. „Na svých psychometrických schopnostech neustále pracuji, ale tahle stopa už vychladla. Nemyslím, že by jim ta tvoje Psyka přikládala nějakou zvláštní citovou hodnotu.“

Po této větě si všichni tři uvědomili, jak nepatřičně a zvláštně to vyznělo. Pro Psye nemělo citovou hodnotu nic.

„Říkal jsi, že bydlí v tom areálu v Tahoe, na který ses mě ptal?“

„Přelezla plot, jako kdyby nechtěla, aby ji někdo viděl.“ Vzal si hodinky zpátky a zastrčil je do kapsy. Aby na ně už nikdo nesahal.

„Nevěděl jsem, že jste vy Psyové takhle pružní,“ poznamenal Lucas a v hlase mu zazněl nepřeslechnutelný sexuální podtext. Vaughn ho pocítil jako říznutí nožem, přestože ho otevřená sexualita partnerských dvojic ze smečky nikdy do rozpaků neuváděla.

„Co kdybych ti o tom pověděla víc dnes v noci?“ zavrněla Sascha a opřela se mu zády o hrudník. „Ale stejně je to zvláštní – přeskočila ten plot šikovně?“

„Byla mrštná jako kočka.“ To byla ta největší pochvala, jaké byl Vaughn schopen. „Jako by to nedělala poprvé.“

„Zvláštní. A říkala, že chce vidět mě?“

„Ano.“ Bylo mu jasné, že za ní Saschu nevezme, protože věděl, že by to Lucas nikdy nedovolil. Psyům se nedalo věřit. Ani těm hezkým, zrzavým a s hebkou pokožkou.

Pohled Saschiných očí černých jako noc se na okamžik podivně rozostřil. „Jak vypadá?“

„Je zrzavá.“ Vaughn ještě nikdy neviděl tak temně rudé vlasy, které by byly zároveň tak bohaté a jemné. Jaguár si s nimi chtěl pohrát, zatímco člověk toužil po něčem ještě mnohem důvěrnějším. „Má oči vůdčího Psye.“

Sascha napřímila záda, až je měla rovná jako pravítko. „To není možné.“

Oba muži se dívali, jak začíná přecházet po místnosti sem a tam.

Vaughn vnímal Lucasovu majetnickou žárlivost, jako by to byla živá osoba z masa a kostí, a poprvé zachytil také odlesk místa, odkud emoce zřejmě pramenila.

„Co se děje, Sascho?“ Když procházela kolem, chytil ji Lucas kolem pasu.

Nechala se obejmout a opřela se o něj. „Možná se pletu, ale zrzavé vlasy jsou typické pro jednu psyskou rodinu. Jde o recesivní gen, který se nezvykle často vyskytuje v pokrevní linii NightStarů.“ V té chvíli Sascha promluvila přesně jako Psy. Stávalo se jí to poměrně často, protože nebyla kočkou déle než pouhých několik měsíců. Nějakou chvíli to ještě potrvá.

„Linie NightStarů?“ Lucas si pohrával s jejími vlasy.

„Skupina spřízněných rodin sjednocených v psyském klanu NightStar.“

Zmiňovala jsi, že v psyských klanech se sdružují J-Psyové.“ Vaughn si založil paže na prsou a v konečcích prstů cítil mravenčení spojené s nutkáním pročísnout jimi zářivě rudé hedvábí na hlavě ženy, která dovedla šplhat stejně dobře jako jakákoliv kočka.

Přikývla. „V rodině NightStarů se J-Psyové rodí odedávna. Jsou vzácní, ale NightStarové se mohli v každé generaci pochlubit vždycky alespoň jedním. Někteří byli slabí, jiní silní. Jediným vůdčím Psyem, kterého v této oblasti znám, je Faith NightStarová.“

Faith.

Vaughn to jméno převaloval na jazyku a zjistil, že se mu hezky vyslovuje. Také mu hezky znělo. „Jmenuje se stejně jako její klan?“

„Ano. Nevím přesně proč, ale oni to takhle dělají. Dávají najevo příslušnost k celému klanu, ne přímo ke své rodině.“ Žmoulala si ret mezi zuby. „Oči vůdčího Psye, zrzavé vlasy a izolované sídlo – mohla by to být Faith, ale všechny Psye v okolí neznám.“

„Nikdy ses s ní nesetkala?“ tentokrát se zeptal Lucas.

„Ne. J-Psyové jsou jako stíny. Ostatní je vídají jen zřídka. I ti slabší jsou považováni za velmi důležité a jejich lidé si je chrání.“

„Proč by chtěla nějaká J-Psyka mluvit zrovna s tebou?“ Lucas se otočil k Vaughnovi. „Neříkala ještě něco?“

„Ne. Ale jestli na mě pořád čeká, už tam bude přes hodinu a půl.“ A Vaughn z toho byl bůhvíproč trochu nervózní. „Musíme se o to postarat.“

„Promluvím si s ní,“ ozvala se Sascha.

„Nepřichází v úvahu.“

„Ne.“

Oba muži promluvili současně, Lucas na základě ochranitelských instinktů partnera a Vaughn z titulu strážce. Sascha obrátila oči v sloup a zavrtěla hlavou. „Vám dvěma to pořád nedochází, že ne? Mě nikdy nikdo nezkrotí.“

Lucas se zakabonil.

„Ani jeden z vás neví, jak s ní jednat a na co přesně by se jí měl zeptat. Vaughn ji už pravděpodobně stejně vyděsil natolik, že by mu neřekla ani slovo.“ Upřela na něj pohled očí černých jako noc.

„Psyové necítí strach,“ namítl Vaughn. Ale vybavil si, že zápěstí měla velmi útlé, když jí ho svíral v tlamě. „Je mnohem drobnější než ty.“ A i navzdory své výšce byla Sascha mnohem křehčí a slabší v porovnání s jakýmkoliv měňavcem.

Sascha přikývla. „To by souhlasilo, J-Psyové takoví jsou. Pojďme. A ať vás ani nenapadne chtít mi to vymluvit.“

Ozvalo se Lucasovo tiché zavrčení, ale pak už nic. Vaughn moudře opustil místnost, vyšel na verandu, aby tu využil soukromí, svlékl si džíny – přičemž hodinky ponechal bezpečně v jejich kapse – a přeměnil se.

„Běž první a prozkoumej okolí. Vezmeme si se Saschou auto a pojedeme za tebou.“ Lucasův hlas nezněl právě potěšeně, a Vaughn se ani nedivil. „Jestli cokoliv ucítíš, dej vědět Sasche.“

Vaughn přikývl. Sascha byla nyní se strážci ve spojení prostřednictvím Sítě hvězd, myšlenkové sítě, která Vaughnovi příliš nevyhovovala, ale která měla svá využití. Nedokázali skrz ni komunikovat telepaticky, ale mohli si navzájem posílat emoce, pocity. Už v tom se lišila od PsyNetu natolik, že dokázala zklidnit jeho poněkud agresivnější instinkty.

S dalším přikývnutím začal z doupěte v korunách stromů seskakovat dolů po větvích. Obtékal ho přitom chladivý noční vzduch, až nakonec Vaughn ucítil pod bříšky tlap měkkou, poddajnou zem. Jakmile dopadl, rozběhl se za svým cílem.

Kapitola 4

Faith neměla konkrétní představu, kolik času mohlo uplynout od chvíle, kdy jí šelma vzala hodinky a odběhla s nimi, ale odhadovala, že už jsou to nejméně dvě hodiny, možná tři. Co když se vůbec nevrátí? Zhluboka se nadechla a přinutila se soustředit. Pokud se nevrátí, nasedne Faith zpátky do auta a pojede dál. Pak ji napadlo, že když byla kočka dost inteligentní, aby auto zastavila, zřejmě měla i dost rozumu na to, aby ho uvedla do stavu, kdy nebude schopné další jízdy.

Vpravo od ní něco zašramotilo a ona se s batůžkem v náručí trochu nahrbila. Když se ale nic dalšího nestalo, zase se uklidnila. Bylo zvláštní, že přestože se nacházela na neznámém místě a v nezvyklé situaci, cítila se tu mnohem lépe než ve městě. Při vzácných příležitostech, kdy nějaké město navštívila, měla vždy pocit, jako by jí něco týralo a drásalo mysl – jako by tam na ni něco neustále útočilo. Po těchto zážitcích vždy považovala domov za bezpečné útočiště spíše než za vězení.

Otočila hlavu, aby si znovu prohlédla okolí, a v tu chvíli jí ztuhly všechny svaly v těle. Do očí se jí poklidně vpíjel pohled kočkovité šelmy, která stála přímo vedle ní. Kdyby byla člověk, byla by možná leknutím omdlela. I tak ale musela vynaložit veškeré sebeovládání, aby zkrotila svoji prvotní reakci. „Jste velice tichý,“ pravila s vědomím smrtelného nebezpečí, které se nacházelo jen několik centimetrů od ní. „Zřejmě jedna z výhod, když se někdo narodí jako levhart.“

Tiché, hluboké zavrčení.

„Nerozumím.“ Řekla něco špatně, že reagoval tak agresivně?

Levhart najednou skočil do tmy a Faith opět osaměla. „Počkejte!“ Ale zvíře bylo pryč. Logika jí napovídala, aby vstala a šla za ním. Dříve či později jistě narazí na jiného člena smečky DarkRiver. Batůžek nechala na zemi a udělala pár kroků ve stejném směru jako kočka. Doufala, že spatří nějakou stezku.

Kolem krku se jí sevřela ruka a o záda se jí opřelo tvrdé mužské tělo, rozpálené jako živý oheň. Faith zůstala jako přimražená. Tentokrát to sice byl člověk, ale Faith věděla každým coulem své bytosti, že je to stejná šelma, která na ni ještě před chvílí vrčela. Stisk ruky na jejím krku nebyl ani trochu bolestivý, přesto z něj Faith cítila obrovskou sílu a pochopila, že neznámý by jí mohl rozdrtit průdušnici jako nic.

„Já nejsem levhart,“ zavrčel jí do ucha a jeho hlas zněl tak drsně, že Faith okamžitě napadlo, jestli proměnu v člověka vůbec dokončil.

„Ach.“ Nepřekvapovalo ji, že se spletla – o životě měňavců nevěděla vůbec nic. Nikdy nežila ve světě, do kterého by měňavci nějak zasahovali. „Omlouvám se, jestli jsem vás urazila.“

„Nezajímá vás, kdo vlastně jsem?“

„Zajímá.“ A také ji zajímalo, jak vypadá jeho lidská tvář. „Můžu se otočit?“

Jeho mírný smích jí rozechvěl celé tělo a vyžádal si její naprostou pozornost. „Ještě není úplná tma, Zrzko – a já tu nemám nic na sebe.“

Jejímu mozku chvíli trvalo, než si tu větu přebral. Jakmile se tak stalo, až příliš jasně si uvědomila teplo jeho těla, které se k ní tisklo. Ta část jejího já, která prahla po nových zážitcích, se chtěla otočit, ale Faith věděla, že by to bylo čiré bláznovství. Tenhle muž jí jistě nedovolí uspokojit zvědavou touhu po vědomostech souvisejících s jeho tělem. Vždyť jí málem ukousl hlavu, když si ho spletla s jiným druhem.

„Pusťte mě, prosím.“

„Ne.“

Tak kategorický nesouhlas ji překvapil. Na něco takového nebyla od nikoho zvyklá, takhle s ní nikdo nikdy nejednal. Všichni se to vždycky snažili nějak slušně zaobalit. Podobný přístup ji sice přiměl spolupracovat a chovat se racionálně, ale neposkytl jí žádné prostředky, jak se vypořádat s tvrdou realitou vnějšího světa, v němž se lidé neřídili obecně uznávanými pravidly chování. „Proč?“

„Proč ne?“

Zvedla ruku, položila ji na tu jeho a zatahala. Žádný pohyb. Jasné sdělení. Nechtěl jí ublížit, ale také nehodlal ustoupit. „Pokud nejste levhart,“ promluvila, když se rozhodla pokračovat v rozhovoru dvou civilizovaných bytostí, „co tedy jste?“ Nacházíte se na území DarkRiverů, a to je podle mých informací levhartí smečka.“

„To je.“ Palcem jí začal nepřítomně mnout kůži. Fyzickou reakci těla přerušila dřív, než k ní vůbec mohlo dojít. Pokud by dovolila tělu něco cítit, její mysl by brzy zatoužila po emocích, a to bylo nepřijatelné.

„Takže nepatříte k DarkRiverům?“ Oklamala ji snad šelma, a přiměla ji věřit nepravému?

„To neříkám.“

„Proč mi nechcete nic říct?“

„Klidně můžete být špeh nebo najatý vrah.“

S logikou toho tvrzení se nedalo nesouhlasit. „Chci si jen promluvit se Saschou a zase jít. Kdyby se o tom doslechla Rada, vyměřila by mi přísný trest.“

„To tvrdíte vy.“

Uvědomila si, že muž je cítit zemí, lesem a zvířecí energií, která je pro ni cizí. Cizí, ale ne nepříjemná. Kdyby dokázala cítit, možná by dokonce musela připustit, že… že se jí jeho pach líbí. „Jaguár,“ vyhrkla, když jí ta myšlenka prolétla nervovými buňkami. „Panthera onca.“

Prsty na krku ji opět pohladily. „Výborně.“

„Asi před dvěma měsíci jsem četla knihu o různých druzích kočkovitých šelem.“ Tehdy jí to připadalo jako podivná volba, ale něco ji nutilo knihu dočíst. „Nemůžete mi mít za zlé, že jsem to hned nepoznala. Levharti a jaguáři mají velmi podobnou kresbu srsti.“

„Můžu vám mít za zlé, cokoliv budu chtít.“

Začínala si připadat jako kořist zahnaná do kouta, odkud nebylo úniku. „Pusťte mě.“

„Ne.“

Přestože neabsolvovala žádný výcvik útočných výpadů, byla už téměř rozhodnuta použít nějakou psychickou schopnost, když tu náhle zaslechla vzdálený zvuk blížícího se auta. „Sascha?“

„Možná.“

„Děkuji.“

„Neděkujte. Jestli se jen špatně nadechnete, je po vás.“

Věřila mu. „Možná byste mě teď měl pustit a změnit se zpátky v jaguára.“

„Proč?“

„Jste nahý.“

„Přivezou mi něco na sebe. A jestli ne, nic se nestane.“

„Ach.“ Zvedla oči přímo před sebe. Z lesa vyšel další samec. Byl oblečený naprosto běžně, v modrých džínech a bílém tričku, ale tvář měl poznamenanou drsnými škrábanci – jako by ho zranil nějaký velký tvor, který ale v souboji prohrál. Nyní se nacházela v pasti mezi dvěma šelmami, které byly zvyklé zabíjet.

Pak se ale zpoza nově příchozího samce vynořila ještě štíhlá postava nějaké ženy. Měla oči vůdčího Psye. „Zdravím vás.“

„Sascha Duncanová,“ vydechla Faith. Pohnula by se směrem k ní, ale jaguár ji dál držel za krkem. „Můžete mu říct, aby mě pustil?“

Oslovená žena naklonila hlavu ke straně. „Vaughna nikdo nepřinutí k něčemu, co sám nechce, ale můžu se ho zeptat. Vaughne?“ Odpoutala ruku od pasu a hodila jeho směrem složené džíny.

Vedle Faithiny hlavy se vymrštila druhá svalnatá paže a jaguár jménem Vaughn letící kalhoty zachytil ve stejném okamžiku, kdy ji pustil. Bylo jí jasné, že se nesmí ani pohnout.

„Jmenuji se Faith NightStarová,“ představila se, zatímco se jí za zády Vaughn oblékal.

Sascha k ní chtěla přistoupit blíž, ale samec, který přišel s ní, ukročil a zahradil jí cestu svými zády. Zároveň z Faith ani na vteřinu nespouštěl oči.

„Co tady děláte?“ zeptala se Sascha.

„Musím s vámi mluvit.“

„Tak tedy mluvte.“ Tentokrát promluvil zjizvený samec. Faith věděla, že to musí být alfa samec celé smečky, muž, který se stal Saschiným emocionálním partnerem. Faith nedokázala pochopit, jaký k tomu měla Sascha důvod – v očích, které ji sledovaly, neviděla nic lidského.

„A dejte si pozor, co řeknete,“ zašeptal jí do ucha Vaughn, zatímco ji zezadu objal kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

Tentokrát se začala vzpouzet. „Tolik doteků nedokážu zpracovat,“ prohlásila stroze. „Jestli nechcete, abych dostala záchvat, měl byste mě pustit.“ Doteky v ní probouzely záplavu pocitů a ona jejich nápor nezvládala. Přesně před tím ji L-Psyové opakovaně varovali. Poté co jí ukázali obrázky jiných J-Psyů, kteří záchvat prodělali, ho Faith nechtěla zažít na vlastní kůži.

„Vaughne, nezaútočí na mě, když jste tu ty a Lucas.“ Sascha se podívala na muže, který Faith vyhrožoval způsobem, jaký J-Psyka ještě nezažila, a vůbec nevěděla, jak s ním má jednat. „Pokud na mě zaútočí mentálně, dám vám okamžitě vědět.“

Vaughn chvíli váhal, ale pak ruku konečně spustil. Faith ho však stále cítila těsně za sebou. Nutkání otočit se a spatřit jeho tvář bylo tak silné, že otřáslo samými základy její jistoty, s níž chtěla přežít ve vnějším světě. Už nyní ji to nutkání ovlivňovalo a nutilo k chování, které si nemohla dovolit – ne, pokud si chtěla uchovat zdravý rozum.

„O čem jste se mnou chtěla mluvit?“

Faith si povšimla, jakým způsobem Sascha položila samci jménem Lucas ruku na rameno. Zcela ji to šokovalo. V místě, kde se jí dotýkal Vaughn, dosud cítila mravenčení – nechápala, jak může Sascha snést tak ohromný příval smyslových podnětů. V této situaci ale byly podobné úvahy sotva na místě.

„Slyšela jsem, že už nejste součástí PsyNetu,“ začala.

„Správně.“

„Potřebovala bych nějaké informace.“

„Jaké informace?“

Faith krátce pohlédla na muže před sebou, ale náhle si uvědomila, že nebezpečnějším z obou samců je Vaughn. S Lucasem byla Sascha emocionálně spojena, takže alfa samec musel být alespoň trochu civilizovaný. Co ale čekat od jaguára, jehož tvář pro ni stále zůstávala tajemstvím? Ten byl zcela určitě jen divokým zvířetem. „Nemohli bychom pokračovat pouze samy dvě?“ Vyslala k Sasche telepatické makadlo se zdvořilou nabídkou k mentálnímu kontaktu.

„Přestaňte.“ Lucas se pohnul a zabránil Faith ve výhledu na Saschu, zatímco Vaughn k ní přistoupil zezadu tak blízko, až měla pocit, že jí jeho horké tělo propálí oblečení. „Nemáte vůči Sasche výsadu mentálního doteku.“

Faith se ani nepohnula. Jak mohl měňavec poznat, co dělá? „Omlouvám se, nechtěla jsem být dotěrná.“ Mezi Psyi byla telepatická komunikace běžnou součástí etikety. A vzhledem k jejímu způsobu života už toho Faith za dnešní večer namluvila nahlas víc než za celý týden.

„Cokoliv, co máte na srdci, můžete říct nám všem, nebo to neříkat vůbec, je to na vás,“ oznámil jí Lucas.

Sasche se podařilo Lucase přimět k dalšímu úkroku, takže na Faith opět uviděla. „Tohle je můj partner, a Vaughn za vámi patří ke smečce.“

Nebylo nejmenších pochyb, komu je nyní psyská odpadlice věrná. Faith si toho o ní na PsyNetu přečetla mnoho, ale připravit ji na reálné setkání nemohlo nic… ani na sílu, která se v Sasche Duncanové skrývala. Ať byla nyní kýmkoliv, rozhodně nebyla poškozeným vůdčím Psyem, který nedokázal udržet spojení s PsyNetem. Faith by na to klidně vsadila život, a postupně jí docházelo, že možná dokonce bude muset. „Pokud se to donese Radě, stanu se vězněm po všech stránkách.“ A pak ji budou využívat, dokud z ní nezbude jen skořápka naplněná šílenstvím.

„Neodsoudí vás k rehabilitaci?“ Sametový šepot těsně u jejího ucha.

„Ne. Jsem příliš cenná.“

Vaughna ohromilo, že v tom prohlášení nebyla ani špetka arogance či pýchy. Faith o sobě hovořila jako o stroji nebo o investici. Sklopil jí pohled k temeni hlavy a přemítal, jaká mysl se asi skrývá uvnitř. Skutečně postrádala lidskost? Skutečně byla chladná jako její vystupování? Instinkty mu napovídaly něco jiného – viděly v ní něco víc, něco neobvyklého a zajímavého.

„Nemáme ve zvyku žalovat Radě,“ štěkl Lucas. „Mluvte, nebo odsud zmizte.“

„Myslím, že má schopnost mutuje.“ Její hlas byl klidný, jasný, ale jakoby nepatrně ustaraný. Jako by… mu něco scházelo. „Mám různé vize. Znepokojivé, násilné.“

„Týkají se konkrétních událostí?“ Sascha se opřela o Lucase.

„Do předvčerejška jsem si myslela, že ne.“ Faith se posunula o nepatrný kousek vpřed.

Vaughn věděl, že se pokouší zvětšit vzdálenost, která je oddělovala, a to si nepřál. Pohnul se společně s ní a ucítil, jak jí ztuhla páteř. Nic mu ale neřekla, soustředila se na odpověď Sasche.

„Příslušné sny a vize se opakují a vyznačují se motivem škrcení a následné smrti.“ Její hlas zůstával zcela nepoznamenán hrůzami, které popisoval. „Předminulou noc mi řekli, že má sestra Marina se stala obětí vraždy. Někdo ji uškrtil holýma rukama.“

Vaughn cítil, jak Sascha k Faith vysílá empatická vlákna, ale zdálo se, že neúčinkují. Jako by Faith NightStarová žila v ulitě tak tlusté, že dovnitř nemohlo vůbec nic proniknout… ani ven.

„Proč jste přišla za mnou?“ Sascha konečně obešla zachmuřeného partnera a stanula Vaughnově Psyce tváří v tvář.

Faith přešlápla, ale její hlas zůstával pevný. „Jste jediný Psy, o kterém vím, že mě hned nenahlásí Radě.“

Jaguár ve Vaughnově nitru bouřlivě zareagoval na pocit naprosté odloučenosti, kterou z Faithiných slov vnímal – tak nesnesitelnou samotu nedokázal pochopit. Přestože byl od přírody samotář, věděl, že jeho druhové ze smečky by za něj položili život. Lucas bez mrknutí oka. Stejně tak Clay a ostatní strážci. I ti zatracení vlci by ho bránili proti všem kromě jejich vlastní smečky.

Sascha potřásla hlavou. „Možná se ode mě dozvíte něco, co nebudete chtít slyšet.“

„Kdybych chtěla poslouchat lži, šla bych za Radou nebo za svým klanem.“

Vaughn ucítil, jak se v ní nečekaně vzedmula pýcha. Žena před ním byla drobná, ale dřímala v ní obrovská síla.

„Za jak dlouho vás začnou postrádat?“

„Včera jsem jim řekla, že nebudu k zastižení tři dny, ale myslím, že tak dlouho čekat nebudou. Jsou velmi netrpěliví. Počítám, že nejpozději zítra večer budu muset být zpátky.“

Sascha se ohlédla přes rameno. Lucas se po její nevyslovené otázce zamračil, ale otočil hlavu k Vaughnovi. „Co navrhuješ?“

„Starý srub.“ Jednak to z něj bylo daleko ke všem jejich zranitelným členům a také byl dostatečně odlehlý, aby poskytoval soukromí. „Budeme jí muset zavázat oči a Sascha dá pozor, aby na nás nezkoušela nějaké psyské triky.“

„Nemluvte o mně, jako bych tu nebyla.“ Chladnokrevná poznámka, ale Vaughna přiměla k zamyšlení, proč se vlastně ozvala. Psyové nebyli urážliví, protože aby se mohli urazit, museli by být dotčeni, a tím pádem se dotčeně i cítit.

„Máte něco proti zavazování očí?“

„Ne. Pokud mě povede Sascha, tak ne.“

„Proč?“

„Nech ji být, Vaughne,“ zamračila se Sascha. „Nezvládá tvoji energii.“

„Zapomeň, že bys ji vedla ty.“ Otočil se na Lucase.

„Vaughn má pravdu. Nic o ní nevíme.“

Sascha se chtěla hádat, ale Vaughn věděl, že v tomhle Lucas neustoupí.

Alfa samec uchopil partnerku za zápěstí a Faith řekl: „Buď vás povede Vaughn, nebo odsud zmizte.“

Sascha si zřejmě uvědomila, že tuhle bitvu nevyhraje. „Nebude se vás dotýkat víc, než bude nutné,“ ujistila ji.

„Dobrá,“ prudce přikývla Faith, až se jí vlasy rozlétly do všech stran. Vaughn stál velmi blízko a nedokázal ovládnout touhu prohrábnout prsty oheň, který před ním žhnul i v lesní tmě. Faith znehybněla, přestože jeho letmý dotek vůbec neměla vycítit.

„Tady.“ Sascha si z krku odvinula šátek a hodila mu ho.

Vaughn improvizovanou pásku chytil a uzavřel Faith v kruhu svých paží. Když jí vázal hebkou látku přes oči, nehýbala se, přestože se jí téměř celou přední částí těla tiskl k zádům. Provokoval ji úmyslně, chtěl ji trochu potrápit. Kdyby si myslel, že je slabá a nechá se od něj šikanovat, nikdy by se do toho nepustil. Ne, tahle žena byla navzdory své očividné křehkosti ve skutečnosti dost tvrdá, aby jeho provokace ustála.

Když dokončoval uzel na šátku, ucítil, jak ji obestírá ještě jiný druh klidu. Představil si, jaké to asi je – tma, naprostá tma, a ona se musí svěřit do rukou lidem, které zná sotva pár minut. Sloužilo jí ke cti, že přestože se musela bát o své bezpečí, jen tu před ním nehybně stála a působila zcela vyrovnaně. Rozhodl se ji už nepokoušet, obešel ji, vzal za ruku a zahákl jí dva prsty za poutko svých džínů.

Ucítil mírné zatáhnutí, když tam prsty pevně zaklesla. „Děkuji.“

„Pojďme.“

Zatímco svým o něco pomalejším tempem následovali Lucase a Saschu k autu, Faith na něj promluvila: „Myslíte si, že si to vymýšlím, ale tak to není.“

„Co?“

„To o těch záchvatech. Viděla jsem nahrávky J-Psyů, kteří se po příliš velkém množství smyslových podnětů úplně zhroutili.“

Zamračil se. „Chcete mi namluvit, že se vás nikdy nikdo nedotýká?“

„Jednou za půl roku provádějí lékařskou prohlídku, která se bez doteků neobejde. A občas také samozřejmě potřebuji některá další lékařská vyšetření.“ Zakopla a opřela se mu rukou o záda, aby znovu získala rovnováhu. Ucítil prchavý otisk něčeho ženského a jemného, který ale odezněl stejně rychle, jako přišel. „Omlouvám se.“

„Dotýkají se vás jen zdravotníci? Nikdy vás nikdo nedržel v náručí?“

„Možná někdo z dětských ošetřovatelů, když jsem byla ještě nemluvně.“

I po všem, co se o Psyích dozvěděl od Saschi, si nedokázal představit citově vyprázdněnou a neosobní podstatu takové existence. „Už jsme u auta.“

Nechala se od něj nasoukat na zadní sedadlo. Posadil se vedle ní a zavřel dveře. Téměř okamžitě se rozjeli. Faith po jeho boku seděla jako socha. Kdyby neviděl, jak se jí zvedá a klesá hruď, kdyby necítil její jemnou ženskou vůni, myslel by si, že je vytesaná z…

Jemnou ženskou vůni.

Jaguár v jeho nitru se útočně přikrčil. Na rozdíl od hlídačů, kteří roznášeli po okolí Faithina domu specifický zápach jejich rasy, tato žena jako Psy vůbec cítit nebyla. Přesně jako Sascha. Většina zástupců psychicky vyspělého národa vydávala kovový zápach, který měňavce odpuzoval, ale Vaughna na Faith neodpuzovalo vůbec nic, přestože ani člověku, ani zvířeti se nelíbil její chlad a odměřenost. Nepřítomnost typického pachu mohla být jenom náhoda, ale také poznávací znamení Psye, který se ještě plně nepoddal nelidským důsledkům Utišení.

Přistihl se, že se k ní zvědavě naklání, aby si přivoněl zblízka. Faith ztuhla ještě víc a Sascha se na Vaughna hněvivě otočila ze sedadla spolujezdce. Vaughn se jen usmál. Sascha zavrtěla hlavou, otočila se zpátky a připomněla si, že kočky si někdy prostě dělají, co chtějí.

„Proč si myslíte, že váš dar mutuje?“ zeptal se Vaughn Faith a poposedl si tak blízko, aby věděl, že jí to bude nepříjemné.

„Předpovídám pro obchodní sféru. K tomu jsem byla vycvičena a moje schopnosti se vždycky projevovaly jenom takhle.“

„Vždycky?“

I když ho nemohla vidět, otočila se k němu. „Proč to říkáte tak pochybovačně?“

„Psyové se mohou zbavovat schopností, o které nestojí. Stačí jen absolvovat výcvik.“ Jeho jaguáří polovička byla fascinována její krásnou pokožkou. Působila tak bohatě a svůdně, až ho napadlo, jestli nechutná jako smetana.

„Jasnozřivosti se žádným výcvikem nezbavíte.“

„Ne, ale možná by šla odklonit a nasměrovat někam jinam,“ ozvala se Sascha. „Opakujte dítěti něco pořád dokola, a ono tomu nakonec uvěří.“

Lucas pohladil Saschu po tváři a Vaughn chtěl udělat to samé s Faith. Neduživé a chladné ženy nebyly právě jeho typ, ale na téhle ho něco přitahovalo.

„Kolik vám bylo let, když jste začala s výcvikem?“ zeptal se své Psyky. Našel ji jako první, proto ji považoval za svou. Napadlo to šelmu, a Vaughn-člověk se s ní nepřel.

„Do péče psyského klanu jsem se dostala ve třech letech.“

„Co to znamená?“

„Většinu dětí vychovávají rodiče nebo alespoň jeden z nich. Mě vychovali lékaři a sestry. Bylo to pro mé vlastní dobro – J-Psyové potřebují izolaci, jinak je postihne klinické šílenství.“

Jaguár se vrhl proti stěně Vaughnovy mysli. „Dali vás do izolace už jako tříleté dítě?“ Tentokrát zvedl ruku a nechal si mezi prsty proplout několik pramenů jejích vlasů. Na první pohled na to nijak nereagovala, ale on jasně cítil její napětí. Správně. Chtěl ji rozrušit – ta zatracená skořápka, ve které žila zavřená, ho strašně rozčilovala.

„Ano,“ pohnula hlavou, aby mu vlasy odstranila z dosahu. „Měla jsem různé učitele a cvičitele, ale ti všichni chodili za mnou. Jako dítě jsem téměř neopouštěla areál.“

„Netušila jsem, že se to takhle dělá,“ zašeptala z předního sedadla Sascha. „Jak jste to mohla vydržet?“

„Bylo to pro mé dobro.“ Ve strohých Faithiných slovech znělo něco téměř dětského, jako by jen opakovala frázi, kterou jí odmalička vtloukali do hlavy.

Když to Vaughn uslyšel, měl chuť ji obejmout.

Když si tu neobvyklou touhu uvědomil, prudce zarazil tok svých myšlenek. Posunul se na vlastní polovinu zadního sedadla, zvedl kolem sebe všechny ochrany a připomněl si, že i s páskou přes oči je Faith pořád vůdčím Psyem. A vůdčí Psyové nemuseli na svoji kořist vůbec vztáhnout ruku, aby ji dokázali ochromit.

Mohli s ostatními manipulovat nebo je i zabít pouhou myšlenkou.

Kapitola 5

Faith cítila, jak se Vaughn odsouvá, a tiše si oddechla – někdo by mohl říct, že úlevou. Byl příliš velký a naháněl jí strach, ale nahlas by to nikdy nepřiznala. Ještě ho nespatřila, ale už teď věděla, že je mohutně stavěný, svalnatý a dovede se rozběsnit. Jedna její část, ta samá, která bez váhání vyrazila do lesa a neohroženě stanula před velkou kočkovitou šelmou, jím byla fascinována.

Samozřejmě z čistě intelektuálního hlediska, ale ani to Faith dvakrát nevítala. Ve struktuře její psychiky očividně zůstal střípek naivní hlouposti, který přestál složité naprogramování a který si liboval v ponoukání, aby strčila ruku do ohně jenom proto, aby zjistila, jak moc se popálí.

Spolu se stresujícími otázkami měňavců na její dětství toho na Faith bylo až příliš. Cítila, jak se její mysl dostává až na samou hranici rozumného uvažování. Jen vzácně se bavila s někým tváří v tvář, tím méně s tvory, kteří nijak neskrývali své city, byli zvyklí na doteky a do promluv zapojovali nepřijatelné množství emocí.

Co když to její štíty nevydrží? Pokud dostane záchvat, mohlo by u ní dojít k závažnému poškození mozku, což by ji učinilo zranitelnou na té vůbec nejniternější úrovni. Na nahrávce, kterou jí pouštěli, si J-Psyka během záchvatu málem překousla jazyk a ztratila kontrolu nad všemi myšlenkovými procesy, dokonce i nad svými štíty, jež ji ochraňovaly před rozlehlými veřejnými prostory PsyNetu. Faith si nedovedla představit nic horšího. Každý den se jí do mysli pokoušely násilím proniknout vize. Potřebovala vědět, že nad nimi má kontrolu, že je před nimi v bezpečí, že má možnost být sama alespoň mezi zdmi vlastní duše, když už nikde jinde.

„Proč vaši rodiče dovolili, aby vás odvedli?“ prořízl ticho Saschin hlas.

Faith už o své minulosti mluvit nechtěla. Ale takové přání nemělo racionální opodstatnění, a pro ni byla racionalita vším. „Klan NightStar už vychoval mnoho J-Psyů. Rodiče věděli, že v běžném prostředí bych nepřežila.“

„Nebo jim prostě připadalo užitečné vám to namluvit.“ Vaughnův hlas jako by jí drhnul o kůži. Nemožné. K žádné takové fyziologické reakci u humanoidních druhů dojít nemohlo.

„Moje rodina by nic nezískala, kdyby mi lhala. Ani teď, ani v minulosti.“

„Povězte mi, Faith, kolik svému klanu vyděláváte?“ Saschin hlas zněl jinak než hlasy jiných Psyů, které Faith znala. Jako by s sebou přinášel klid a šířil ho po okolí, aniž by na ni vyvíjel jakýkoliv rozpoznatelný psychický nátlak.

„To já nesleduji.“ Ale ve skutečnosti to věděla. „Rodina mi zajišťuje všechno, co potřebuji.“

„Já jistou představu mám,“ pravila Sascha. „Máte cenu milionů. A měla jste ji od prvního dne svého výcviku. Cvičili vás, abyste jim dala, co chtěli – předpovědi v oblasti lukrativního obchodování.“

„Vize se nedají nijak zastavit.“

„Ne. Ale jak zmínil Vaughn, možná se dají odklonit a nasměrovat jinam.“ Faith neodpověděla a nikdo další už neřekl ani slovo, ale ona jejich ticho dobře slyšela. Jakkoliv se snažila neslyšet nic.

Vaughn zažíval nepříjemný pocit. Jako by ho někdo hrubě hladil proti srsti. Po očku se podíval na ženu se zavázanýma očima vedle sebe a věděl, že za to může ona. Teprve když si ověřil, že v jeho mysli nenachystala žádnou past – což byl trik, který Sascha naučila všechny strážce – měl jistotu, že Faith na něj psyské schopnosti nepoužívá.

Jaguár proto usoudil, že se může upokojit.

Zvedl ruku a prstem jí začal přejíždět po prameni vlasů, který spočíval na opěradle. Znovu ucítil, jak se ještě nepatrně prohloubila její mlčenlivost. Zamračil se. O Psyích se vědělo, že nejsou citliví na žádné tělesné podněty – Faith ale zřejmě ano, a díky tomu byla ještě zajímavější.

Auto zpomalilo.

Vaughn využil své obratnosti šelmy a vystoupil téměř ve chvíli, kdy zastavili. „Jsme tady.“ Otevřel jí dveře, ale vystoupit ji nechal samotnou.

Pohybovala se váhavě, ale zanedlouho už stála přede dveřmi v pozici, kterou její rasa proslula – strnule a s dokonale rovnými zády jako profesionální hráč pokeru.

„Nedělejte to,“ nařídil, když začala zvedat ruce k šátku. Chytil ji za zátylek a improvizovanou pásku rozvázal sám. Jaguár využil příležitosti zhluboka vdechnout její bohatou, sladkou vůni, ale člověk zůstával obezřetný.

Zamrkala, když jí do očí proniklo světlo z verandy – Lucas rozsvítil jedinou zdejší žárovku – a Vaughn poprvé spatřil její oči jako člověk, ne jako zvíře. Připadaly mu stejně nadpozemské, stejně krásné jako předtím. Dva ostrůvky spoutané noční oblohy.

Faith vzhlédla. A musela zrak zvednout ještě výš. Přesně jak ho odhadla, když stál za ní – v lidské podobě byl jaguár hodně vysoký. Jeho husté vlasy měly barvu zlatavého jantaru a byly dost dlouhé, aby se mu otíraly o ramena. A jeho oči… ty byly zvláštní, téměř úplně zlaté, jako by si je s sebou přenášel z kočičí podoby. Působil drsně a divoce. Přesto ho ona, žena, která ten pojem vůbec neznala, považovala za krásného. Nedokázala si tu reakci vysvětlit, její mozek ji neuměl pojmout, protože se vzpírala všem pravidlům Utišení.

Zatajil se jí dech a pak zrychlil na frekvenci mnohem vyšší, než bylo optimální. Věděla, že zažívá stresovou situaci a tohle je reakce jejího těla, ale nedokázala ji zastavit. Prudce se jí rozbušilo srdce. Připomněla si jednoduchou zklidňující metodu, sevřela rukou horní hranu otevřených dveří auta a stiskla. Ale fyzický podnět neměl požadovaný vliv.

Náhle ucítila na tvářích velké dlaně, které ji přinutily zvednout hlavu a pohlédnout do těch podivných očí. „Přestaňte.“

Zvedla ruce a pokusila se těch jeho zbavit. Věděl vůbec, že to takhle jen zhoršuje? Vzájemné doteky holé kůže stres ještě mnohonásobně zhoršovaly. Horko, dotek, síla – všechno, čím byl, se do ní vpíjelo a hrozilo, že v její už tak přetížené mysli dojde ke zkratu.

„Pusť ji, Vaughne,“ Saschin příkaz byl pro Faith darem z nebes. „Tolik počitků nezvládne.“

„Ale zvládne.“ Kočičí oči Faith probodávaly pohledem.

Chtěla s ním bojovat, jenom netušila, jak využít svých schopností k útoku, který by ho nezabil. Začala se jí točit hlava a zavrávorala. Opětovala jeho pohled. „Brzy ztratím vědomí.“ Tolik se soustředila na nebezpečí, které mohlo ohrožovat integritu jejích štítů proti PsyNetu, že zcela otupěla vůči palčivé fyzické bolesti v nervových zakončeních.

„Ne, neztratíte. Pokud ano, budete úplně bezbranná.“ Vaughnův stisk nepovolil. „Chcete se mi vydat na milost?“

Pokusila se mu říct, že nemá na vybranou.

Její tělo se postupně vypínalo. A pak zablikala a zhasla i poslední nervová buňka.

Vaughn s klením zachytil Faithino bezvládné tělo dřív, než stačilo upadnout na zem a potlouct se.

„Zatraceně, Vaughne! Proč jsi ji nepustil, když jsem ti to říkala?“ Sascha k nim přispěchala a vzala tvář mladé ženy do dlaní.

„Všeho se strašně bojí.“ Jaguára v jeho nitru poháněl instinkt, který mu radil, že co dělá, je správné. „Nemůžeme si dovolit dělat jí chůvu.“

Sascha se na něj dívala s výrazem, jako by se chtěla hádat, ale pak k ní přistoupil Lucas. „Má pravdu. Faith se s tím musí naučit žít – když nezvládne ani dotek a normální lidskou interakci, jak si sakra myslí, že zvládne vize, které má?“

„Vy dva to nechápete. Téhle ženy se v životě nikdo nedotkl, natož aby trávila čas s někým, kdo není pod vlivem Utišení. Víte přece, jak jsem na tom byla já, a to jsem nežila v izolaci jako ona.“ Pustila Faithin obličej z dlaní. „Vezměte ji dovnitř. Myslím, že za pár minut bude v pořádku – na záchvat to nevypadá.“

Vaughn Faith přenesl do srubu. Byla lehoučká, její tělo mu připomínalo zmenšenou kopii běžné dospělé ženy. Ale z očí jí vyzařovala moc a Vaughn cítil nesmírnou sílu vůle, která se skrývala v jejích slabých kostech. Ve skutečnosti byla silná, a aby přežila, musela v sobě tu sílu najít. Jaguár věděl, že to je jediná absolutní pravda. A jaguár někdy chápal věci mnohem lépe než člověk.

Když Vaughn vešel dovnitř, posadil se i s Faith v náručí na pohovku. Saschina zamračeného výrazu si nevšímal. Mhouřila černé oči, které se tolik podobaly Faithiným, a přece se od nich naprosto odlišovaly. Nikdy předtím si nevšiml, že se oči vůdčích Psyů liší jedinec od jedince, protože se nikdy neocitl dost blízko dvěma najednou, aby je mohl porovnat. Věděl ale určitě, že Saschiny oči by si s Faithinými nikdy nespletl.

Sascha se přitočila k Lucasovi a rozhodila ruce. „Promluv si s ním ty.“

Lucas na Vaughna pohlédl. „On ví, co dělá.“ Sám Vaughn si ale tak jistý nebyl. Věděl jen, že Faith nesmí dovolit, aby se bála doteků. Prostě nesmí. A pokud bylo na jeho reakci něco nevysvětlitelného, tak zřejmě proto, že nebyl Psy.

Sascha Lucase dostrkala do malé kuchyňky. „Proč se Vaughn chová tak iracionálně?“ zeptala se polohlasem, vědoma si výborného kočičího sluchu.

Její partner se usmál a ona jeho úsměv ucítila až v žaludku. Ta reakce byla pořád nová, pořád příliš silná. Uvažovala, jestli se to někdy zklidní – měla ale pocit, že dokud bude Lucas jejím partnerem, ucítí to takhle pokaždé.

Jeho úsměv se změnil a nyní se v něm zračilo, že ví o její vnímavosti vůči němu – vyjadřoval totiž ryzí kočičí uspokojení. „Já mu do hlavy nevidím.“

„Lucasi.“ Vzala do ruky skleničku a vypláchla ji. „Z Faith jsem nic necítila. Vůbec nic.“

Ztichl, jako by byl na lovu. „Jako tehdy?“

Sascha nerada vzpomínala na první letmý dotek se studenou a proradnou myslí vraždícího monstra, která jí neposkytla absolutně žádnou citovou odezvu. Psyové možná dokázali své emoce pohřbít hluboko, přesto je v sobě pořád měli – v podobě tichého šumu, o jehož existenci nevěděla ani většina zástupců její rasy, ale ona ho hluboko v podvědomí každého Psye dokázala vycítit.

Nicméně někteří nedávali najevo vůbec žádné emoce… doslova, protože v sobě nemuseli žádné potlačovat. Šlo o sociopaty, kterým dalo Utišení naprostou svobodu. „Ne,“ odtušila chvatně. „Ne jako tehdy.“

Vyhlédl z kuchyňky do druhé místnosti, kde seděl Vaughn s Faith v náručí. „Ale?“

Přistoupila až těsně k němu, aby ji mohl ovinout pažemi. „Jako by kolem sebe měla mnohem tlustší skořápku než ostatní Psyové. Všechno je v ní tak pečlivě uzamčeno, že žije naprosto odtrženě od ostatních. Vůbec si takovou samotu nedokážu představit.“ Pod její dlaní mu v pravidelném rytmu bilo srdce, ale co Sasche přinášelo pocit bezpečí, mohlo Faith snadno zabít.

„Ta žena nepřišla nikdy do styku s jinou rasou než vlastní, a slyšel jsi, že ani tak skoro nikoho nevídala. Přetěžujeme jí smysly, a vypnutí je jediná možnost, jak se tomu může bránit.“

„Myslíš, že může mít ty záchvaty, o kterých mluvila?“

Sascha se na okamžik zamyslela. „To nevím jistě. Když jsem byla na síti, J-Psyové na ni málokdy posílali data, protože cokoliv, co se dozvěděli, se dalo zpeněžit a ostatní za to rádi zaplatili. Ale instinkt mi radí, že ona v existenci těch záchvatů věří, vtloukli jí do hlavy přesvědčení, že jsou reálné.“

„Takže by si mohla nějaký podvědomě přivodit i sama?“

„Ano.“ Sascha kdysi podobným způsobem věřila, že je vůdčím Psyem bez schopností – věděla naprosto přesně, jaké to je žít ve lži tak dlouho, dokud se nestane pravdou. „Faith nemá představu, jak vypadá život za hranicemi světa, ve kterém ji vychovali. Že je tady, vypovídá o síle, kterou v sobě má.“

„To je dobře. Slabí nepřežívají dlouho.“

Vaughn ucítil, jak se mu žena v náručí zavrtěla. Téměř okamžitě otevřela oči. „Dýchejte zhluboka,“ poradil jí ve chvíli, kdy začala opět upadat do strnulosti. „Jestli omdlíte, budeme si to muset celé zopakovat.“

„Pusťte mě, prosím.“

V hlase jí nezazněla zranitelnost, nic, co by prozrazovalo její emocionální napětí. Vždyť byla Psy – žádné pocity neznala. Zamračila se, když se ukázalo, že ji jaguár pustit nehodlá, ale aspoň jí dovolil, aby se mu na klíně posadila. Když mu zatlačila na paži, svěsil ji, aby mohla vstát.

Otřela si dlaně o kalhoty. „Kde je Sascha?“

„Tady jsem.“ Sascha vyšla z kuchyňky a podala Faith sklenici vody. „Napijte se.“

Faith vodu bez řečí vypila a prázdnou sklenici položila na stůl u pohovky. Vaughn ji pozoroval a čekal, až si najde místo, kam si sedne. Křeslo už si zabral Lucas a nyní k sobě táhl Saschu, aby si ji posadil na klín. Faith zbývaly dvě možnosti – buď si sednout na pohovku vedle Vaughna, nebo do křesla u vzdálenější stěny místnosti. Zvolila praktičtější řešení, ale snažila se mezi nimi udržovat co možná největší mezeru.

„Jak se cítíte?“ zeptala se Sascha.

„Dobře. Ale řekněte prosím svým druhům ze smečky, aby se mě nedotýkali. Tolik vnějších podnětů nedokážu zpracovat.“

Vaughn jí přejel dlaní po tváři. Prudce se otočila a probodla ho pohledem. „Řekla jsem, nedotýkejte se mě.“

„Když jsme se potkali, vyhrožovala jste, že se po takovémhle doteku zhroutíte.“ Povytáhl obočí. „Zdá se, že teď už ho zvládáte.“

Dál na něj hleděla. „Takže podle vás mi tím snižujete citlivost.“

„Ne, Zrzko, já ji zvyšuju.“

Faith se dívala do kočičích očí a přemítala o jeho záměrech. „Já vám nerozumím.“

Vaughn povytáhl koutky úst, opřel se a paži si položil na zadní opěradlo pohovky. Faith si uvědomila, že kdyby si chtěla opřít hlavu, budou se jeho prsty dotýkat jejích vlasů. Mělo jí to být jedno, ale místo toho se přistihla, že se předklání, aby na ni nedosáhl: „Musím se naučit zarazit ty vize.“

„Proč si myslíte, že vám s tím můžeme pomoct?“

Faith se snažila působit dojmem, že si měňavce nevšímá. Možná se teď choval kultivovaně, ale to se mohlo kdykoliv změnit – řekla si, že než se k ní zase začne chovat jako zvíře, musí dokončit úkol, který si stanovila. „To nevím. Jediné, co vím, už jsem vám řekla předtím – určitě mě nevydáte Radě.“

„Jak dlouho už ty vize máte?“

„Přibližně tři měsíce. Přicházely postupně, krůček po krůčku. Zprvu jsem cítila jen… hrozivou tíhu, která na mně spočívala.“ Drtila ji až do té míry, že musela v noci vyměnit monitorované křeslo za postel. „Probouzela jsem se celá zpocená a srdce mi bušilo tak silně, že jsem měla zavolat L-Psye, ale nikdy jsem to neudělala.“ Ve vlasech jí zašeptaly cizí prsty a ona zjistila, že se na pohovce opřela, aniž si to uvědomila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předtuchy smyslnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.