JUSSI ADLER-OLSEN

WASHINGTONSKÝ DEKRET

Kriminální román

Brno 2014

Jussi Adler-Olsen: Washington Dekretet

Copyright © JP/Politikens Forlagshus,

København, 2010

Translation © Magdalena Jírková, 2014

Cover design © Wildes Blut, Atelier

für Gestaltung, Stephanie Weischer

using photographs from plainpicture/Arcangel

Cover picture © Prof. Dr. Jürgen Redelius

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-389-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-390-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-391-4 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PŘEDMLUVA

PROLOG / Před šestnácti lety

1) Téhož podzimu

2) O šestnáct let později, podzim

3)

4) Únor, o tři měsíce později

5)

6)

7)

8)

9)

10)

11)

12)

13)

14)

15)

16)

17)

18)

19)

20)

21)

22)

23)

24)

25)

26)

27)

28)

29)

30)

31)

32)

33)

34)

35)

36)

37)

38)

39)

40)

41)

42)

43)

44)

45)

EPILOG Červen téhož roku

DOSLOV

WASHINGTONSKÝ DEKRET

Následující webové stránky jsou relevantní četbou:

Věnováno Elisabeth a Lennartu Saneovým

za jejich velké nasazení a neochvějnou důvěru

Parlamentní vývoj v knize Washingtonský dekret vychází z používání již zavedených prezidentských dekretů a z existence řady státních agentur a institucí, které mají mimo jiné za úkol zajistit uplatnění těchto dekretů ve výjimečných situacích. Bližší informace naleznete na konci knihy.

Na celém světě a zejména v novějších národech se k moci dostávají mladí muži: muži, kteří nejsou vázáni tradicemi minulosti; muži, kteří nejsou zaslepeni starým strachem, nenávistí a rivalitou; mladí muži, kteří se dokážou odpoutat od starých prohlášení, iluzí a podezření.

John F. Kennedy

Projev na celostátním sjezdu Demokratické strany, poté co byl JFK nominován na prezidentského kandidáta, Los Angeles, 15. června 1960

PŘEDMLUVA

Jestliže ve světových dějinách existuje něco, čím si člověk může být jistý, pak jedině to, že si nemůže být jistý ničím. Nic netrvá věčně a nic není nezničitelné. Ten, kdo byl včera hrdinou, je zítra darebákem a velké říše přicházejí a zase odcházejí. Všechno jsou éry. Fénická říše, římská říše, franská říše, osmanská říše a byzantská impéria, Egypt se svými faraony, kolébka demokracie Řecko. Všechny tyto světové mocnosti zmizely.

Někdy to trvá stovky let, jindy se to stane zničehonic.

Kdo by si kdy pomyslel, že jedna jediná událost z 11. září 2001 naprosto změní stabilitu světa? Kdo tušil, že jediný výstřel v Sarajevu spustí světovou válku s miliony obětí? Že se supervelmoc Sovětský svaz a celý východní blok tak rychle zhroutí? Že Adolf Hitler beztrestně vyvázne z povraždění velitelů SA během jediné noci v době míru? A kdo by při pomyšlení na stoletou válku, křížové výpravy a inkvizici předvídal, že hlavním tématem válek a světových konfliktů jednadvacátého století bude náboženství ve všech možných odstínech? Nebo že dvanáct karikatur dokáže sjednotit muslimský svět v hlubokém hněvu?

V roce 1975 Pol Potovi Rudí Khmérové týden po týdnu vyvražďovali obyvatele velkých měst a příšerná hrůzovláda se stala skutečností. Od té doby jsme všude na světě zažili podobné radikální převraty, které proběhly během týdnů či měsíců: v Indonésii, v Chomejního Íránu, v Jugoslávii s Miloševičem a Karadžičem, ve Rwandě, v Ugandě Idiho Amina. Lidé byli pronásledováni, deportováni, vyhlazováni a zákon a právo byly porušovány. Takzvané civilizované státy se podobným praktikám brání přijímáním všech dostupných demokratických prostředků: zákonodárstvím, právními předpisy, zákony a pravidly.

V Evropě hledáme mír prostřednictvím našeho společenství v Evropské unii, a proto je přirozené a moudré, že do svého středu zveme další nové státy. Jedná se o nejjistější cestu ke stabilitě v naší oblasti světa, jak se domnívají naši politici. Otázkou je, zda člověk nezapomíná, že budování takové supervelmoci s mírovými úmysly zároveň povede ke kulturnímu, vojenskému a ekonomickému rozmachu jiných supervelmocí. Rusko, Čína a případně i nově založená budoucí konfederace arabských nebo muslimských států nebudou mít z tak široce expandující politiky EU žádné bezprostřední výhody.

George Washington, první prezident Spojených států, jednou řekl: „Důvěra v zemi platí jen potud, kam sahají její vlastní zájmy, a toto pravidlo nesmí žádný odpovědný státník nebo politik porušit.“ I navzdory těmto slovům a navzdory ponaučení ze světových dějin, že na žádném místě netrvá stabilita věčně, Washingtonovi následovníci v úřadě prezidenta opakovaně usilují o větší vliv USA při zajišťování takzvané světové stability. Mnoho utlačovaných národů a lidí tedy vůči Američanům cítí velký dluh a vděčnost. Ale v pozdějších letech tentýž národ zároveň prošel řadou ústavních změn, které sám Bílý dům nazývá největší restrukturalizací federální vlády od roku 1947. Dochází-li však k restrukturalizaci ústavního aparátu za nepříznivých okolností a je-li ve špatných rukou, může mít nepředvídatelné následky. Následky, které si lze snadno uvědomit v některých zemích, do nichž byli američtí vojáci v průběhu času vysláni, aby je zachránili.

Vytvořením ministerstva pro vnitřní bezpečnost, The Department of Homeland Security, se prezident George W. Bush zasloužil o sjednocení všech bezpečnostních aparátů v USA, které nyní spolupracují v rámci jednotné správy. Rozdíl mezi touto strukturou a podobnými bezpečnostními aparáty ve Stalinově Sovětském svazu a Hitlerově třetí říši je třeba hledat v tom, jak se ministerstvo bude chovat vůči občanům vlastní země. Ministerstvo bylo založeno po jedenáctém září a jeho hlavním cílem je bránit zemi proti cizím teroristům, zároveň však smí sledovat a kontrolovat i vlastní občany.

V tomto románu, Washingtonském dekretu, nastanou tak nešťastné okolnosti, že americký prezident nechtěně ztrácí zdravý úsudek a navzdory svým dobrým úmyslům ovlivní vývoj v zemi natolik, že se země nečekaně rychle ocitne ve stavu, kdy právě toto ministerstvo a dále Federální agentura pro zvládání krizí (FEMA) a ozbrojené složky mohou být zneužity a všechny ústavní bezpečnostní záruky přestávají platit.

V minulosti už se něco takového stalo a stane se to znovu. Někdy je člověk překvapený, jak rychle k tomu může dojít, ale tak už to s časovým faktorem bývá. Dokáže zafungovat velmi nenadále.

Můj otec byl lékař a teolog a jednou se doslechl o tom, jak byl jeden muž na invalidním vozíku ponořen do svaté vody v Lurdách a zažil zázrak. Zlomená noha, která se mu dlouho nehojila, náhle srostla a muž mohl odejít po svých. Vyléčení bylo považováno za velký zázrak, ale můj otec, který měl velmi střízlivý pohled na svět, se na to díval jinak.

„Co je zázračného na tom, že se nemocná noha zahojí?“ ptal se. „Ne, v tom žádný zázrak není. No ano! Člověk by se mohl pozastavit jedině nad tím, že to šlo tak rychle.“

Jussi Adler-Olsen

Nechť se práce ve veřejné správě stane důstojnou a zajímavou kariérou. A nechť každý muž i žena pracující ve vládních službách, bez ohledu na to kde a na jaké úrovni, může jednou hrdě a se ctí prohlásit: Tenkrát, když byl národ v nouzi, jsem pracoval ve vládě Spojených států.

John F. Kennedy

Proslov v Kongresu o stavu Unie, 29. ledna 1961

PROLOG / Před šestnácti lety

Malý Pete Bukowski už nejméně hodinu postával pod značkou na hlavní silnici číslo 460 uprostřed Wakefieldu a zíral na cestu směrem do Jarratu. Rodinný buick s opotřebenými tlumiči, kterému navíc unikal olej, býval vždycky slyšet na míle daleko, ale teď bylo všude, až na šumění suchého větříku a monotónní vrzání poutače u obchůdku Plantation Peanuts, ticho. Takže dnes tatínek nepřijede.

Chlapec zašťoural teniskou do štěrku a snažil se nedat najevo zklamání. V minulosti už tady mnohokrát postával a věděl, že ještě přijde mnoho stejných dní, jako je ten dnešní, protože tak tomu bylo od chvíle, kdy jeho otec získal možnost přivýdělku přivazováním pravé nohy na smrt odsouzených k elektrickému křeslu v Greensvillském nápravném zařízení. Když měl otec práci hotovou a nastalo ráno, jeho služba byla u konce. Potom se vždy potkávali u krámku s arašídy a Pete dostal jednu z těch velkých modrých plechovek se směsí ořechů. Práce při popravách přinášela bonus a dny hojnosti, které v rodině vězeňského dozorce Bukowského nebyly příliš časté, takže děti pečlivě sledovaly, kdo bude popraven a kdy.

Ve městě se už dlouho žertovalo o tom, že z guvernéra Jansena se stává měkkota. Někteří ho považovali za příliš liberálního, ale hráči kanasty z Ivoru ho nazývali směšnou, zbabělou komunistickou sviní a Petův tatínek ho taky neměl rád. Když guvernér Jansen popravy odkládal, musela se rodina Bukowských obejít bez přivýdělku. A když vězeň nebyl popraven v předem stanovený čas, býval tatínek napětím celý bílý v obličeji ještě následující den. Podobné dny mu ubíraly na síle a všichni v domě byli naštvaní. Tatínek posílal guvernéra do pekel a lil do sebe jedno pivo značky Budweiser za druhým tak dlouho, dokud na Peta a jeho maminku nezačal křičet. Pete tyhle dny nenáviděl, a proto nenáviděl i guvernéra Jansena. Až budou příští volby, hlasy hráčů kanasty ani jeho tatínka určitě nezíská. A nedostane ani Petův, pokud se k tomu někdy naskytne šance.

Pete počítal těžké náklaďáky jedoucí od Petersburgu a snažil se myslet na dny, které má před sebou. Večer se budou dívat na televizní soutěž, což jeho tatínek miloval. Pořadu se účastnila jedna dívka, která věděla všechno. Říkali jí Doggie, tedy pejsek, a Pete pokaždé, když se ozvalo její jméno, vybuchl smíchy. Hlavně aby jí to dnes večer šlo a celou dobu správně odpovídala, potom tatínek nebude tolik pít.

Ještě jednou se zadíval směrem k severu a vydal se podél asfaltu pryč od obchodu s lahůdkami.

Příští poprava bude až za týden. Jde o někoho, kdo si nic jiného nezaslouží, říkali všichni. O jednoho z černých, kteří nikdy ničeho nelitují. O jednoho z těch, kterým už vypršel čas.

Tak dlouho si Pete dokáže na velkou plechovku se směsí ořechů počkat.

1) Téhož podzimu

I když jí bylo teprve čtrnáct let, Doggie už to bylo jasné.

Stejně jako má každá pohádka začátek, má také konec. A v jejím případě pohádka skončila tím nejhorším možným způsobem.

Všechno začalo, když kancelář guvernéra Jansena zaslala největší místní televizní stanici státu Virginia návrh na nový soutěžní pořad a počáteční kapitál na jeho rozjezd.

Jednalo se o zeměpisnou soutěž, do které byli pozváni všichni, kdo dokázali odpovědět na otázku, jak se jmenuje nejlidnatější čínské město. Místní stanice po pořadu hned skočila.

Když se kamery v televizním studiu konečně rozsvítily, stálo v něm osmačtyřicet účastníků, kteří prošli vyřazovacím kolem. A senzací byla přítomnost čtrnáctileté dívky mezi vyvolenými. Napětí se muselo udržovat po dobu čtyř týdnů, aby sponzor, Lethermanův pneuservis, a kancelář pro kampaň guvernéra Jansena za své peníze a nasazení z pořadu vytřískaly co nejvíc.

První dva díly se vysílaly odpoledne, ale potom se pořad přesunul do hlavního vysílacího času, což byla pro Lethermanův pneuservis neskutečná reklama. Po krátké době už nestíhal vyřizovat objednávky. Automobily stály v dílnách a padal na ně prach. Zákazníci byli nepříčetní. Tohle z akce získal Lethermanův pneuservis.

Mezitím se všechny noviny shodly na tom, že školačka s okouzlujícím úsměvem může vyhrát, a dobré tři čtvrtiny obyvatel státu Virginia zapomněly na ostatní kanály.

Byl to nový rekord. Soutěžní pořad Okolo Velké čínské zdi se stal oblíbenou lidovou zábavou. Ve dnech vysílání dramaticky stoupal prodej slaných brambůrků a podobných pochutin.

Takovéto záležitosti přiváděly lidi od televize k šílenství.

Téměř všichni v celém státě Virginia sázeli na výsledek. Každý měl svého favorita. Mnoho lidí upřednostňovalo šerifa jednoho z nejmenších okresů státu, jiní zase vnadnou blondýnu se silikonovým poprsím a štíhlými boky, ale většina hlasovala pro dívku s velkými dolíčky ve tvářích, nejmladší účastnici soutěže Dorothy Curtisovou, zvanou též Doggie.

Byla rychlá, věděla toho víc než většina dospělých a uvolněně se smála odlehčujícím vtipům moderátora. Téměř vháněla lidem slzy do očí a všichni dělali, co mohli, aby jim žádný díl neutekl a oni se dozvěděli, jestli dívenka vydrží až do hořkého konce.

Po třech týdnech a dalších třech dílech dostali virginští televizní diváci své tři vítěze — a jaké vítěze! Guvernér Jansen zářil jako hollywoodská hvězda, moderátorovi zdvojnásobili plat a noviny bláznily. Populárnější vítěze aby člověk pohledal. Tedy až na blondýnu, která vypadla v posledním kole, ale zase získala vlastní talk show, kde může předvádět své vnady.

První cenu vyhrála macatá černoška, Rosalie Leeová z New Yorku, která úplnou náhodou přijela do Virginie poprvé v životě, aby navštívila svou sestru Josefinu. Tahle Rosalie byla ohromující kus ženské, zuby měla jako perličky, hlasitě se smála a vrhala pohledy do publika. Navíc jako málokdo dokázala sedět a vychutnávat si odpovědi, takže přiváděla lidi k nepříčetnosti. Ale nakonec vyhrála.

Jen o bod za ní zaostal T. Perkins. Nevýrazný, ale milý šerif jednoho z nejmenších okresů v severozápadní části státu, který vypadal trochu jako albín. Kdysi dávno na sebe upozornil jako jeden z nejlepších hráčů šipek ve státě. A nakonec, na krásném třetím místě, se umístila Doggie Curtisová, dívka s dolíčky ve tvářích. Jaký úspěch! Ne, vítězové nemohli být populárnější a rozdílnější a všechny zúčastněné strany byly spokojené. Jak by se jakákoli skupina obyvatelstva mohla díky těmto třem cítit odstrčená? To prostě nebylo možné.

Tři šťastní vítězové, Rosalie Leeová, T. Perkins a Doggie nebyli připraveni na to, co je čeká, když v přímém přenosu přebírali dosud tajné odměny. Vedle různě vysoké částky v hotovosti nezažijí tihle tři nic menšího než cestu na druhý konec zeměkoule.

Hlavně pro Doggie šlo o něco nepochopitelného. Spolu s guvernérem Jansenem a jeho štábem pojedou do Číny. Navštíví tuto uzavřenou zemi a všechno budou mít hrazené.

Doggie se červenala pýchou. Dvacet dní budou projíždět zemí společně s oficiální čínskou delegací.

Znělo to jako pohádka.

Následujícího dne psaly místní noviny, že se jednalo o skvělé PR představení, a uznale tomu přikyvovali dokonce i Jansenovi odpůrci a lidé z celostátních televizních stanic. Guvernér Jansen dokázal vždy ze všeho vytřískat to nejlepší a nyní to opět naprosto jasně předvedl.

Doggiin otec byl na chytrou hlavu své dcery pyšný, ale její výhra ho nepotěšila. Byl republikán, navíc vysoce radikální, a demokrata Bruce Jansena, za nímž stálo staré rodinné jmění, upřímně nenáviděl. „Jansen je hajzl,“ řval. „Takové PR akce, která má pomoct zatracenému nevěrohodnému demokratovi k vzestupu na politickém žebříčku, se účastnit nebudeš!“ Proto Doggie výlet zakázal a její matka ho musela hodně přitlačit ke zdi, aby dceru nakonec přece jen pustil.

Osud tomu chtěl, že to byla jejich poslední hádka, kterou Doggie slyšela. O pouhých pět měsíců později se její rodiče po těžkém boji o peníze a rodičovská práva rozvedli. Doggie zůstala s matkou a místo otcova příjmení teď používala matčino jméno za svobodna.

Její otec měl svým způsobem pravdu. Celé to byla PR akce, ale co? Guvernér Jansen byl šikovný. Ze tří obyčejných lidí udělal miláčky celé země a jejich prostřednictvím pozval všech sedm milionů obyvatel Virginie na výlet do tajuplné země. Všude se o tom mluvilo, takže Jansenovi se opravdu podařilo dostat do hledáčku médií. Psaly o tom školní noviny, časopisy pro ženy, ba dokonce i otcův smrtelně nudný hotelový a restaurační občasník. A všichni chtěli mluvit s Doggie. Ve Virginii vycházely čtyřiatřicatery noviny, z nichž jednadvacatery ji kontaktovaly s nabídkou, že s ní udělají rozhovor nebo jí zaplatí za otištění jejích deníkových zápisků. S nejlepší nabídkou přišly noviny Virginia Pilot, které také pořídily sto jejích fotografií na verandě matčina domu.

Ano, PR akce se skutečně vydařila. Guvernér Jansen si dokázal získat srdce všech jedním jednoduchým objetím, ovšem měl i druhou tvář. Možná byl vypočítavý, avšak žádný gauner to nebyl. Byl prostě fantastický.

Doggie s bušícím srdcem mávala na rozloučenou. Stála na slunci a dívala se na schůdky do letadla, zářícího odraženým světlem. Už byla v Mexiku, v Puerto Ricu a minimálně ve dvaceti amerických státech, ale dosud nikdy neletěla něčím tak velikým a děsivým.

Když došla ke svému místu uprostřed, šerif T. Perkins s těžkými víčky už seděl u okénka a pozlacenou šipkou si čistil nehty. O několik vteřin později k ní přišla guvernérova manželka Caroll Jansenová a poplácala ji po tváři. „Jsi opravdu šikovná holka, Doggie,“ řekla. „To je úžasné, žes vyhrála třetí místo, opravdu skvělé. My dvě si to spolu užijeme.“ Pokývala hlavou doprava i doleva a potom se uvelebila na své místo o několik řad vepředu. Seděla mezi svým manželem a jeho nepostradatelnou pravou rukou, Thomasem Sunderlandem.

Vtom se přihrnula Rosalie Leeová. Srdečně pozdravila a usadila se, přičemž částí svého obrovského černého těla zabrala polovinu Doggiina místa. Vybalila ohromný papírový sáček, ve kterém měla kokakolu, sušenky a sladké tyčinky téměř všech druhů. Bez okolků začala všem kolem sebe nabízet ze svého pokladu. Stejné to bývalo i v televizních studiích. Ve společnosti Rosalie Leeové nesmělo nikomu nic chybět.

Pustila se do přežvykování přinesených laskomin a bavila Doggie vyprávěním o New Yorku, o svém malém bytě v Bronxu a třech malých roztomilých synech. Rychlým pohybem roztrhla sáček s dalšími pochoutkami a s hurónským smíchem dokončila historku o tom, jak svého hulvátského manžela vykopala z bytu zadkem napřed.

Když se hlasitě chechtala, šerif T. Perkins se částečně probudil a zmateně zíral kolem sebe. Byl to trpělivý muž, občas upadl do spánku a moc toho nenamluvil. Ze všech tří vítězů byl bezpochyby nejchytřejší. I když Rosalie Leeová mohla svým způsobem dělat dojem prostoduché a omezené ženy, člověk ji nesměl soudit jen podle vzhledu. Její mozek dokázal během okamžiku přeřadit a ona pak ostatním ukázala záda. Takhle to předvedla většině soutěžících.

„Ty jo!“ Rosalie vykulila velké oči a zírala na Tichý oceán pod sebou. „Támhle ostrov Molokai bojuje s mořem. Myslím, že je to slyšet skoro až sem, že jo?“ To byla typická poznámka Rosalie Leeové.

Šerif T. Perkins neochotně otevřel spánkem zastřené oči. Netušil, o co jde. Později jim vysvětlil, že poslední tři dny a tři noci vůbec nespal. Šerif si nemůže dovolit jen tak na dvacet dní vypadnout pryč, aniž dá předem do pořádku všechny případy na psacím stole. Každý pro to měl pochopení.

Doggie to určitě chápala.

O pár hodin později k nim přes opěradlo sedadla strčil hlavu mladý muž, který spal od chvíle, co se odlepili od země. „Wesley Barefoot!“ představil se a zuby mu jen svítily. „No, tak příštích pár týdnů strávíme společně. Možná znáte mou matku? Je sekretářkou guvernéra Jansena.“ Zavrtěli hlavou.

„Abych nezapomněl, gratuluju,“ změnil téma. „Sledoval jsem všechny díly, stejně jako všichni ostatní! Byli jste šíleně dobří!“

Vstřícně se usmáli, což mladík pochopil jako pobídku, aby jim začal vyprávět svůj životní příběh. Studoval práva a miloval politiku a anglické rockové skupiny. To se dozvěděli velmi rychle, stejně jako spoustu dalších, naprosto nepotřebných informací.

Doggie si pomyslela, že je hezký a pěkně voní.

Když je na letišti v Pekingu vítal zástup fotografů, kameramanů a novinářů, uchopil Bruce Jansen obě výherkyně, Rosalii a Doggie, za předloktí. Byla zima, všude prach a šedivo a všichni mluvili jeden přes druhého. Po obligátních otázkách čínských novinářů guvernér obě ženy pustil a obrátil se k zástupcům mezinárodního tisku, kteří stáli za modře oděnými čínskými vojáky.

Doggie si okamžitě všimla jednoho z novinářů, velmi malého muže s pronikavýma tmavýma očima a ustupujícími kouty ve vlasech, kterému se očividně dostávalo větší pozornosti než ostatním a který suverénně získal odpovědi na všechny svoje otázky. Když byla audience u konce, guvernér a jeho žena společně se dvěma čínskými úředníky zmizeli v černé limuzíně a jeho nejbližší spolupracovníci ho následovali v dalším voze. Zástup novinářů prořídl. O Jansenovy spolucestující projevil zájem pouze novinář trpasličího vzhledu s tmavýma očima. Mávl na svého fotografa a postavil se přímo před malou skupinku.

„Ahoj! Jmenuju se John Bugatti,“ řekl chraplavým hlasem a odkašlal si. „Pracuju pro NBC. Mám za úkol vás a Jansenův štáb během celého pobytu doprovázet, takže bychom se asi měli seznámit.“

Zblízka bylo vidět, že má v obličeji víc pih než kdokoli jiný, koho Doggie znala, a hned se do něj zamilovala. Všechno bylo výborné a ona si to užívala plnými doušky. Obavy jejího otce byly zcela zbytečné.

Je v dobrých rukou.

Poslední den v Pekingu začal pro Doggie Curtisovou jako pohádka, stejně jako všechny předchozí dny. Malá skupinka Američanů zahájila den jako obvykle, totiž konzumací obrovského množství teplých chodů v hotelové restauraci. Kolem nich postával zástup usmívajících se čínských číšníků. Až na Rosalii Leeovou a Caroll Jansenovou, které svou jemnou motorikou připomínaly svázanou medúzu, všichni ostatní jídelní hůlky dobře ovládli.

Doggie se rozhlédla kolem sebe. Výrazné barvy na stěnách a všechny ty vyřezávané dřevěné ornamenty ještě víc vynikly díky velkým oknům s výhledem na vzdálené pagody.

„Další velmi příjemný a požehnaný den,“ jak říkávala Caroll Jansenová každé ráno. Všichni se těšili na to, co dnes zažijí.

Doggie odložila jídelní hůlky a naposledy se zadívala přes město a střechy, pokryté taškami ve tvaru šupin, u budov připomínajících zvony. Procházeli se nádhernými, dlouhými uličkami Letního paláce, naslouchali větru u jezera Pej-chaj a v tichosti vnímali klid, který se vznášel nad Síní modliteb za dobrou úrodu. Dny pádily jako splašené a oni měli naplánovaný ještě autobusový výlet na trh s hedvábím a potom oficiální návštěvu konzulátu, který ležel kousek od úzkých uliček trhu. Večer je čekal cirkus a pokračování cesty na venkov. Si-an, Žlutá řeka, Chang-čou, Šanghaj a zpátky domů. Člověk jen počítal dny a vše si užíval.

Jako výbuch se jim před očima otevřelo hemžení na trhu s hedvábím. V nejméně stovce maličkých, ošumělých dřevěných stánků obsluhovali téměř jednotně oblečení prodavači, kteří na skupinku zvědavě zírali, jako kdyby pro ně tito cizinci znamenali naprosté štěstí.

Na tomto tržišti byl kupodivu pozoruhodný klid. Dokonce i těch pár místních obyvatel Pekingu, kteří skupinku sledovali jako psi, jejichž příští pohyb nelze odhadnout, bylo úplně zticha. Nikdo na ně nepokřikoval, nikdo je do ničeho nenutil.

„To je ale obchodnická disciplína, kruci. Měla bys vidět, jak za člověka tahají a tlačí na něj v Hongkongu nebo v Tchaj-peji,“ zašeptal vedle ní John Bugatti. „Ale za pár let to určitě přijde i sem.“

Přikývla a sklouzla pohledem na přeplněné pulty s látkami a barevnými kimony a poté na hedvábný šátek, který by na matčiných ramenou jistě vypadal skvěle.

„Kolik asi může stát? Co myslíš, že je tady napsáno?“ zeptala se Bugattiho a ukázala na cedulku s čínskými znaky.

Zezadu se zničehonic vynořila Caroll Jansenová a vzala Doggie kolem ramen. „Ano, nádherně by ti slušel!“ Usmála se, vytáhla peněženku a podala prodavačovi několik bankovek. Když muž šátek balil a podával jí ho přes hrubá prkna pultu, ani se na ni neusmál, ale ona si toho nevšímala.

„Pojď sem, Doggie!“ zakřičel guvernér Jansen před změtí velkých i malých čínských figur z neurčitého materiálu. „Podívej se sem! Přinášejí štěstí! Rád bych ti jednu věnoval!“

Po pár minutách pokračovali dál. Doggie měla kolem ramen šátek a pod paží si nesla malou dutou figurku Buddhy. Byla pyšná a šťastná. Guvernér Jansen se jí podíval zhluboka do očí a ujistil ji, že ta malá figurka symbolizuje věčné pouto přátelství mezi nimi dvěma. Bylo to naprosto neuvěřitelné.

Narovnala ramena a nasála svěží vzduch. Všechno kolem ní bylo skvělé. Spolucestující, holé exotické stromy i lidé pohybující se v jejich stínu. Usmála se na dělníky, kteří seděli na obrubníku s jídelními hůlkami a malými miskami plnými kouřících nudlí a zeleniny. Jídlo si nabrali u několika provizorních stolků, které stály za nimi na sluncem vyhřátém chodníku.

Těsně před ní kráčel Wesley Barefoot a široce se usmíval. To bylo poznat i zezadu. K oku měl přilepenou levnou, nově pořízenou kameru a otáčel se na všechny strany. Vedle něj pochodoval T. Perkins a pozorně se díval kolem sebe. Dělal dlouhé kroky a nesl si dvě igelitové tašky nacpané všemožnými hračkami pro synovce a neteře. O kus dál před nimi si to rázoval guvernér Bruce Jansen, který byl z toho všeho výborně naladěný, a Caroll Jansenovou držel pod paží. Zamával na jednoho úředníka konzulátu, který jim z otevřené brány úřadu vyšel naproti.

Doggie se zadívala na budovu. Podle očekávání byla menší než vlastní ambasáda na Siou-šuej Pej-ťie, kde před několika dny pojedli skvělou uvítací večeři, ale i přesto působil konzulát ve slunečním světle povzbudivým a velkolepým dojmem. Americká vlajka — hvězdy a pruhy — povlávala ve větru a štíhlý čínský strážný v uniformě stál na svém nízkém stupínku před zamřížovanou bránou.

Doggie se přes rameno ohlédla zpět do úzké uličky na tržišti. Mezi touto oficiální budovou, vyzdobenou ve stylu západní kultury, a podomácku stlučenými stánky na trhu s hedvábím byl přímo propastný rozdíl. Propast mezi tradicemi, zvyky i životem.

O kousek dál vyhodil jakýsi malý obchodník do vzduchu jednoho ze svých mytických draků a všichni se zahleděli na to, jak se drak elegantně zavlnil.

A vtom se to stalo.

Caroll Jansenová najednou vykřikla, rozhodila paže a odmítala pustit svou kabelku. Doggie se k ní bleskurychle otočila a v tu chvíli jekot Caroll Jansenové utichl. Klesla k zemi a krev stříkající z krku zasáhla jejího manžela. Jansenův poradce Thomas Sunderland mezitím poskočil kupředu a pokusil se zadržet mladého Číňana, který v ruce držel nůž. Šerif T. Perkins odhodil igelitové tašky a celé betonové prostranství před konzulátem ožilo malými gumovými míčky a plastovými figurkami. Skokem, jaký by od něj člověk neočekával, odřízl atentátníkovi cestu zpět do úkrytu v davu na trhu s hedvábím. Doggie zahlédla, jak se nůž ještě jednou zablyštěl, což si později dokázala kdykoli vybavit i po mnoha letech, když zavřela oči. Ve chvíli, kdy se nůž dostal do rukou T. Perkinse, už byl zakrvácený.

Vtom si všimla guvernéra Jansena. Deset metrů od ní začal podklesávat v kolenou. Postava, kterou držel v rukou, už byla bez života a Doggie sledovala, jak ze všech stran přibíhají lidé, aby pomohli jemu i jeho manželce.

Všechno pozorovala s třesoucími se rty. Viděla Rosalii Leeovou, jak s obtížemi roztrhala na kousky svůj hezký svetr a snažila se zastavit krvácení. Vojáky, jak přeskočili T. Perkinse a divoce ječícího Číňana, který nyní ležel zkroucený pod Perkinsovým špičatým kolenem. Viděla, jak šerifovi teče z paže krev, a zahlédla i Wesleyho Barefoota, který stál naprosto tiše na malém prostranství před konzulátem. V obličeji byl bílý jako mrtvola.

Ano, Doggie viděla Wesleyho Barefoota ve chvíli, kdy dospěl a jeho thymolinový úsměv mu vybledl.

Mezitím John Bugatti a guvernérův poradce Thomas Sunderland společnými silami přenášeli Caroll Jansenovou dovnitř do budovy konzulátu. Všude byl virvál, rámus a křik. Většina přítomných spěchala a vyděšeně se chytala za hlavu. Hrozný kontrast s tichým fňukáním útočníka o dvacet metrů dál.

Posadila se na nízký stupínek strážného, pod obrovskou mosaznou desku, opřela se zády o cihlový sloup a zůstala tam sedět.

„Pojď, holčičko! Pojď, Doggie!“ mluvil na ni T. Perkins. V té době uběhlo od napadení Caroll Jansenové už nejméně deset minut.

Rozhodil paže a přitáhl si ji k sobě. „Vidělas, co se stalo?“

Přikývla.

„Bohužel je mrtvá, Doggie.“ Na chvíli úplně ztichl, jako by chtěl slyšet její odpověď, ale Doggie nic neříkala. Už to věděla.

Dovedl ji dovnitř konzulátu, do velké, bíle vymalované místnosti, kde se o ně starali dva pověření úředníci. Vzduch uvnitř jako by praskal. Většina úředníků seděla se zaraženým výrazem před počítačem nebo s telefonem v ruce. Šlo o vážnou krizi, to bylo jasné na první pohled. Musela být informována spousta čínských i amerických institucí a čekalo se, jak se k tomu vyjádří. Nálada byla hektická. Několikrát zaznělo i jméno ministra zahraničních věcí Jamese Bakera.

Pod okny byl slyšet jekot lidí pobíhajících po ulici sem a tam. Mladý Číňan, který Caroll Jansenovou napadl, byl pořád přitlačený ke zdi, stál tam a třásl se. Vypadalo to, jako by ani nechápal, co se tady vůbec stalo.

„Myslím, že není normální, Doggie,“ řekla Rosalie Leeová a stiskla jí paži.

Podívala se na muže v uniformách, kteří útočníka pevně drželi, vzteky křičeli a s opovržením na něj hleděli. Potom přijelo auto s dalšími uniformovanými muži, aby ho odvezli, a z mladíkových očí čišela hrůza.

„Do dvou dnů dostane ten hajzl kulku do týla, pojďme se vsadit!“ řekl jeden z úředníků.

Doggie se pokusila mladíka doprovodit na korbu auta, a vůbec nic nechápala. Věděla jen jedno. Že chce domů.

Potom se posadila na židli a seděla tam a zírala, dokud jí John Bugatti nevložil do ruky šálek kouřícího čaje.

„To, co se stalo, je příšerné, Doggie,“ řekl a pokusil se o úsměv. „Je nám všem hrozně líto, že jsi toho musela být svědkem. Ale nesmíš si nechat rozbít duši na kousky, posloucháš mě?“

Přikývla. Byl to zvláštní způsob, jak se vyjádřit, ale pochopila, jak to myslí.

„Bylas u toho náhodou, to je celé. Chápu, že se teď cítíš maličká, vyděšená a hodně moc nešťastná, ale už je po všem! Za pár dní jsme zpátky doma!“

Doggie se zhluboka nadechla. „Ale vždyť jsme toho měli ještě spoustu vidět.“ Teprve teď si uvědomila, že pohádka skončila. „Hory, hrobku dynastie Ming a terakotovou armádu! Tohle všechno jsme měli navštívit, nebo ne?“ Teď jasně pocítila smutek v duši.

Bugatti ji objal kolem ramen. „Doggie, poslouchej! To, co se stalo, nás k sobě připoutalo.“ V pozadí souhlasně přikyvovala Rosalie Leeová. „Kvůli tomu, co jsme dneska zažili, k sobě od téhle chvíle až do konce života patříme, jasný? My všichni tady. Ty, já, T. Perkins, Rosalie Leeová i Wesley. Chápeš?“

Doggie se na ně podívala. To, co Bugatti právě řekl, měl každý z nich vepsáno do obličeje. Wesley se pokusil přikývnout, ale nedokázal to. Jeho tělo bylo celé jakoby ztuhlé.

Bugatti si odkašlal. „Od tohoto okamžiku k sobě všichni určitým zvláštním způsobem patříme, myslím. Když někdo z nás pocítí potřebu a bude hledat útěchu, a to kdykoli, můžeme se jeden na druhého obrátit. Nezapomeň na to, Doggie! Od téhle chvíle mi můžeš kdykoli zavolat a požádat mě o pomoc. A určitě to platí i o ostatních.“

Rosalie i T. Perkins přikývli.

Doggie se na ně nešťastně podívala. To se přece jen tak říká. „Jak bych tě asi tak dokázala sehnat?“ zeptala se. „Určitě jsi pořád v Číně nebo v New Yorku nebo v Camp Davidu nebo někde úplně jinde!“ Znovu potřásla hlavou. „Jsi známý novinář a já jen obyčejná holka! Copak to není jasný?“

Bugatti přikývl. Vzal figurku Buddhy, kterou jí Bruce Jansen daroval sotva před půlhodinou, a položil si ji do klína. „Můžu si tohle na chvíli půjčit?“ zeptal se a vytáhl T. Perkinsovi z náprsní kapsy pozlacenou šipku. Seškrábl z pootevřených rtů figurky trochu barvy, a tím zvětšil přístupový otvor do vnitřní dutiny. „Podívej se!“ Z notesu, který neustále nosil v náprsní kapse, vytrhl jeden list. „Napíšu ti telefonní číslo na mého drahého strýčka Dannyho, a tomu můžeš kdykoli zavolat. Jestli existuje někdo, kdo vždycky ví, kde jsem, pak je to on.“ Stočil papírek a zastrčil ho figurce do úst. „Koukej, Doggie! Teď je Dannyho číslo uvnitř figurky. Takže jestli někdy budeš potřebovat, můžeš se se mnou spojit.“

V tom okamžiku vešel do místnosti guvernér Jansen, těsně následovaný Thomasem Sunderlandem. Oba byli v obličeji úplně popelaví.

Jansen zůstal na chvíli tiše stát. Smutnýma, prázdnýma očima hleděl před sebe. Pak se zvláštním způsobem, díky kterému všichni sklopili zrak, napřímil a řekl něco, na co Doggie nikdy nezapomene:

„Drazí přátelé, dělali jste, co jste mohli! Kéž vám Bůh žehná navž…!“

Vtom se mu zlomil hlas.

2) O šestnáct let později, podzim

Byla to už třetí skupina novinářů, kterou Doggie vpustila do autobusu tvořícího zázemí prezidentské kampani. Snažila se na ně usmívat, vždyť mnohé z nich už dobře znala, ale byla unavená a naštvaná. Polovina cesty přes USA hravě utekla a hlavní demokratický kandidát na prezidenta, senátor Bruce Jansen, a jeho krásná manželka Mimi Toddová Jansenová už za sebou měli dvacet států. Byla to triumfální cesta a všichni by měli být nadšení a šťastní. Jediný problém byl, že v posledních osmačtyřiceti hodinách toho Doggie moc nenaspala a už jí docházely síly.

Cary Simmons, novinářský veterán z Washington Post, si její chvějící se aury okamžitě povšiml a odtáhl ji stranou. „Musíš nechat ostatní, aby se taky o něco postarali, Doggie! Lehni si a vyspi se, jinak na nás začneš být protivná, a komu by se to kruci líbilo? Jo, abych nezapomněl, všechno nejlepší k narozeninám.“

Doggie se usmála a přikývla. Měl pravdu.

Přivolala si k sobě jednoho z nejnovějších členů týmu zajišťujících kampaň Bruce Jansena, chytráka jménem Donald Beglaubter, a nechala se vystřídat. Uložila se vzadu v autobusu. Její mizerná nálada by nikomu neposloužila. Ale měla prostě takový den.

Brzy ráno jí zavolal otec a popřál jí všechno nejlepší k třicátým narozeninám. Třicet! V tomhle věku vychází najevo, jestli dřívější životní rozhodnutí nevedou do slepých uliček. Okamžik, kdy by člověk měl zvážit, jestli se nachází na správném místě. Probírala to s jinými ženami, aby získala větší jistotu. Jak by ji ale mohla získat, když polovina kamarádek ze střední školy už dávno připravovala dětský pokojíček pro třetího potomka? Možná by se cítila o trochu lépe, kdyby jí spolužačky záviděly, ale Doggie její volbu nikdo nezáviděl. Proč by měl člověk pro nic za nic tvrdě pracovat, když se narodil se stříbrnou lžičkou v puse? Proč odkládat to, k čemu je žena předurčena? Ano, věděla, co si myslí, a proto už si nepřála dál se s nimi vídat.

Na okamžik byl otec milý, ale pak nastoupilo jeho nevyhnutelné popichování, že jeho jediné dítě pracuje pro demokratického kandidáta na prezidenta. Poprosila ho, aby toho nechal, ale to ho ještě víc rozparádilo a on začal na Jansena nadávat a používat výrazy, které nenáviděla. Oplatila mu stejnou mincí a rozzlobila se. Otec přece miloval, když se vztekala.

„Je snad Jansen anděl?“ zasmál se. „Proč toho idiota obhajuješ, Doggie? Pokoušíš se ho snad ulovit, moje milá? Nemáš doufám v plánu vyhodit tu rudou komunistickou šlapku Mimi Toddovou ze sedla?“

Byla vzteky úplně bez sebe. Nadávala na něj ještě dlouho poté, co položila sluchátko. Všichni v autobuse si mohli domyslet, o co šlo, dokonce i Thomas Sunderland a Wesley Barefoot, kteří byli na opačném konci vozu. Temperament Buda Curtise a jeho názory byly všeobecně známé, a totéž platilo i pro jeho dceru.

Vztekala se, ale už se stalo.

Raději se uložila v zadní části autobusu.

Ve štábu Bruce Jansena zbývalo už jen pár lidí, kteří zažili osudovou cestu do Pekingu před šestnácti lety. Byli to dobří lidé, kteří Jansenovi zůstali věrní během celého jeho úspěšného období. Nejprve když byl guvernérem, potom mluvčím v řadě kontroverzních klíčových otázek ve Sněmovně reprezentantů, následně senátorem a konečně i během nejvýznamnější prezidentské kampaně, jakou země kdy zažila.

Národ Jansena miloval, což republikánskému kandidátovi, bratrovi odcházejícího prezidenta, přinášelo dost námětů k zamyšlení. Všechny průzkumy veřejného mínění posílaly současnou vládní politiku do pekel a lidé z prezidentova okolí říkali, že vypadá otřesně. Měl k tomu také důvod.

V průběhu Jansenovy okouzlující ofenzivy přibývalo lidem ze štábu jeho protikandidáta den po dni stále více šedivých vlasů, o Jansenových rivalech z Demokratické strany ani nemluvě. Neoficiální analýzy už před sjezdem demokratů naznačovaly, že jedenašedesát procent delegátů podpoří pochopitelné a logické argumenty senátora Bruce Jansena. Jelo se v zatraceně vysokých otáčkách.

Ale Jansenův štáb nedostal nic zadarmo. Všichni už několik měsíců tvrdě pracovali pod přísným dohledem vedoucího kampaně Thomase Sunderlanda, který ze starých spolupracovníků během času nejvíce posílil svou pozici. Sunderland byl vyzáblý a neusmíval se. Byl bývalým vyznamenaným důstojníkem, který vždy stál Jansenovi po boku a následoval ho v dobrém i zlém, když přišlo na věc. Nyní se mu mělo dostat odměny v podobě jedné z nejvyšších a nejdůležitějších funkcí v zemi, na které může člověk dosáhnout. Lidé tipovali více možností, ale post vedoucího kanceláře v Bílém domě byla ta nejpravděpodobnější.

Doggie se ke skupině připojila hned poté, co složila zkoušky na právech. Po několika měsících loajální práce jí bylo přislíbeno kancelářské místo v Bílém domě, pokud ovšem vyhrají volby. Byla naprosto spokojená.

Wesley Barefoot, který byl Jansenovým mužem už od oné nešťastné cesty do Pekingu, dostudoval práva čtyři roky před Doggie a s největší pravděpodobností se stane jejím nejbližším nadřízeným v Západním křídle. Neuvěřitelně mu to myslelo a naprosto skvěle zvládal komunikaci, což na Harvardu, kde oba studovali, často předváděl. Byl populární, okouzlující a sexy, takže většina nejkrásnějších a nejchytřejších studentek, jejichž cíl na univerzitě byl daleko povrchnější, se jeho výmluvností a lichotivým vzhledem nechala polapit. Stručně řečeno: dostal každou, kterou chtěl.

Říkalo se mu postelový král nebo Don Juan, přesto však se mu nikdy nepodařilo vemluvit se do Doggiiny blízkosti, jak by si představoval. Ona si jeho charismatu samozřejmě byla vědoma a jeho společnost si užívala, ale cesta odtud až do jeho postele pro ni znamenala mnohem víc.

Když si ho svého času na Harvardu všimla, rozhodla se, že jednoho krásného dne mezi nimi dvěma bude vážný vztah, a pořád to vnímala stejně. Když dostala chuť se s někým pomilovat, příležitostí se nabízelo víc než dost, na to nepotřebovala Wesleyho. Hezká dívka jejího věku a s takovým zadečkem si mohla vybírat a přebírat, a ona to taky dělala. Wesleyho si schovala na později.

Promnula si oči a podívala se na hodinky. Spala dvacet minut, ale jí to připadlo jako věčnost. Zvedla hlavu a spokojeně se ujistila, že Wesley se na druhém konci autobusu snaží zodpovídat zdánlivě nekonečné variace novinářů na pět v podstatě pořád stejných otázek, na které se ptali v posledních mnoha týdnech.

Zadívala se na něj a vychutnávala si pohled na jeho pohybující se rty.

Ano, říkal svým posluchačům. Může potvrdit, že Bruce Jansen je s klesající křivkou popularity svého protikandidáta a současného prezidenta velice spokojený a je si víceméně jistý, že ho nominace na demokratického kandidáta na prezidenta nemine. A ano, může také s klidem potvrdit, že Mimi Toddová Jansenová je těhotná.

Doggie vyskočila, až se hlavou praštila o strop autobusu. Všichni novináři začali kvičet jako čuník při porážce. Co to Wesley právě pronesl? Mimi Jansenová je těhotná? Bože všemohoucí, jedná se o zprávu roku, to všichni pochopili ve zlomku vteřiny. Guvernér, který svou první manželku ztratil tak otřesným způsobem a celá léta truchlil a byl naprosto nepřístupný. Muž, který konečně našel klid v duši a svou životní lásku si vybral v duchu krásné romantiky, se stane také otcem? Fixy škrábaly neuvěřitelnou rychlostí. Kdy to bude? křičeli. Je to jisté? Jak dlouho už to vědí? Co senátor Jansen říká na to, že se v tak pozdním věku stane otcem? Nebojí se toho, že se poprvé stane rodičem až v pětapadesáti letech? Je známo pohlaví dítěte?

Všechny otázky týkající se lobbování, vládních dotací do zemědělství a států na jihozápadě, kam Jansenova kampaň zatím nedospěla, byly smeteny ze stolu. Mimi Toddová Jansenová je těhotná! Neuvěřitelné! Pokud Jansen vyhraje volby, a tahle zpráva byla po pravdě řečeno sedmimílovým krokem ke konečnému vítězství, budou v Bílém domě zase běhat děti. To každému vyrazí dech! Od Kennedyho časů se nic podobného nestalo. „A stalo se to vůbec někdy před ním?“ zeptal se nejmladší z novinářů. Vážně, bylo naprosto šílené, jak byli všichni nadšení!

John Bugatti se prodral přes celý autobus a poťouchle se usmíval od ucha k uchu. Ospale jeho úsměv opětovala.

„Doggie! Zatracená práce, proč jsi mi nic neřekla?“

Potřásla hlavou a on pochopil. I pro ni to byla novinka, to bylo více než zřejmé.

Následujícího dne měly všechny světové noviny na první straně senzační příběh. USA Today otiskly upravený snímek Mimi Jansenové s miminkem v náručí. Washington Post přišel s hloubkovou analýzou, co to bude znamenat pro sociální a rodinnou politiku nové vlády. Všichni považovali za samozřejmé, že Bruce Jansen vyhraje a nové průzkumy veřejného mínění ukazovaly nečekaný nárůst v jeho prospěch i v těch nejkonzervativnějších státech. Ano, dokonce i Texas, domovský stát současného prezidenta, se začal otřásat v kovbojských botách.

Stručně řečeno, těhotenství Mimi Toddové Jansenové bylo terno. Terno pro kampaň Bruce Jansena i pro média. Mimi byla ztělesním dokonalé první dámy a místo po zavražděné Caroll Jansenové zaujala nejen s pokorou, ale i se vší vážností, jaká se obvykle vidí pouze u zkušených politiků.

Hned prvního dne, kdy oba svou lásku veřejně oznámili, bylo každému jasné, že Mimi Toddová má v sobě něco zvláštního. Všem se dívala přímo do očí, odpovídala na všechny otázky a nikdy se nesnažila z ničeho vykroutit, dokonce ani tehdy, když došlo na poněkud kontroverzní dotazy na její minulost mírové aktivistky během první války v Zálivu. Právě naopak, umožnila novinářům, aby se jí ptali na cokoli, a oni ji za to milovali, protože opravdu měli o čem psát. Mimi Toddová byla pravá Američanka, správná průkopnice, která se ničeho nebojí. Člověk si to mohl přečíst všude. O jejím dětství, kdy se vzepřela otcovým výtkám a nadále i po setmění jezdila na kole po zapadlých a ponurých uličkách Richmondu. Jak se snažila křičet až do ochraptění při otevírání nového stadionu týmu Seattle Seahawks a jezdila na snowboardu po okolních horách. Po dvou dnech hysterické mediální bouře o její minulosti všichni věděli, že v New Yorku dokončila studia ekonomie s nejlepšími výsledky a v Salemu plakala na veřejnosti při návštěvě hospicu. A kdo by si nepamatoval její velkolepý debut na jednom z celostátních televizních kanálů, kde jako novomanželka kontroverzního a neskutečně bohatého senátora poskytla rozhovor o svých velmi vyhraněných názorech? Sama si vymínila, že rozhovor bude probíhat na schodech před útulkem pro bezdomovce v nejšpinavější čtvrti Washingtonu, v Anacostii, a od první chvíle bylo jasné, že to nemůže dopadnout dobře. Mimi Toddová vypadala ve svých drahých šatech úchvatně, a před budovu se postavila skupina mladých výtržníků a začala jí nadávat, že se jen přiživuje na jejich bídě a mnoha hlasech. Bylo na ní jasně vidět, jak se jí to dotklo, ale místo aby rozhovor přesunula na jiné místo a jinou hodinu, i přes varování zaměstnanců televize sešla mezi lidi. Postupně některé z nich objala kolem ramen, stála vedle nich a mluvila s nimi, dokud se neuklidnili. Procházela mezi nimi, dokud se neutišili, a nakonec se vrátila zpátky nahoru na schody a pronesla svůj projev. Projev o tom, jak by lidé měli žít pospolu a navzájem se ctít, a mluvila tak přesvědčivě a jasně, až se lidem ježily chloupky na rukou. Potom nastalo ticho, takové ticho, jaké ani novinářům nedovolilo něco podotknout. Televizní kamery se pootočily a poslaly vzkaz celému národu: Toto je naprosto mimořádná žena.

A teď byla ještě navíc těhotná. Krásná, ani příliš stará nebo mladá a v každém ohledu bez nějak tíživé minulosti nebo původu.

Média samozřejmě šílela.

Druhý den ráno zavolal Doggie otec a omlouval se za jejich poslední rozhovor. Měl výčitky svědomí, cítil se trapně a byl ochoten udělat cokoli na světě, jen aby se mezi nimi všechno urovnalo.

Doggie o jeho skutečných úmyslech pochybovala. Bruce Jansen právě přesvědčivě zvítězil nad svým rivalem v Demokratické straně a na své cestě dorazil do Virginie, kde Doggie strávila většinu svého života a kde pomalu, ale jistě zakotvil řetězec elegantních a komfortních hotelů jejího otce. Nedalo se předpokládat, že má otec v této souvislosti nějaké postranní zájmy?

Váhavě jeho podanou ruku přijala. Domluvili se, že se setkají v hotelu Splendor Resort & Conference Center, což byl jeho největší hotel na východním pobřeží, který byl zároveň i nejkrásnějším renovovaným hotelem na pláži Virginia Beach. Měli se potkat následujícího dne, což Doggie vyhovovalo, protože měla volný den a těšila se, že se o ni někdo bude starat a rozmazlovat ji. Náhodně vybrané hotely a neskutečné množství pokusů vyspat se v autobuse jí během několika posledních měsíců ubraly spoustu sil, ale až přijede na návštěvu k otci, určitě to bude jiné. Když byl člověk dcerou Buda Curtise, bydlel v pětihvězdičkovém hotelu, v luxusním apartmá s elegantním nábytkem ve skandinávském stylu. Už teď cítila, jak se měkce noří do koupelové pěny ve vířivce.

Takže pokud má její otec nějaké skryté úmysly, vůbec jí to nevadí. Měl je ostatně pokaždé. A když se to vzalo kolem a kolem, Doggie ho přece jen měla ráda.

Když přijela, otec v hotelu nebyl. Místo něj stál na chodníku Atlantic Avenue Toby O’Neill a čekal na ni jako pes uvázaný u boudy. Nikdy nepochopila, proč si její otec tohohle týpka u sebe drží.

Vypadal jako vandrák, působil odpudivě a v tomto luxusním prostředí byla hanba se dívat, jak na něm visí jeho staré, obnošené a naprosto nevkusné oblečení.

Vynesl jí kufr po mramorovém schodišti a odsunul dveřníka stranou, aby jí sám mohl podržet dveře. Nebylo to milé, bylo to ubohé.

„Rádi vás zase vidíme doma, slečno Curtisová,“ řekl.

„Rogersová, zatraceně! Od chvíle, co se máma s tátou rozvedli, se jmenuju Rogersová, ty to nevíš, Toby? Už si to konečně zapamatuj!“

„Promiňte, slečno Rogersová. Rádi vás zase vidíme doma.“

Všimla si, jak se potí a funí, když táhl její kufr směrem k výtahu. Byl to jen ubohý, prostoduchý chlapík, který se celý život protloukal jen díky milosti okolí, jednoduchý otrok spoutaný vlastními omezeními. Potřásla hlavou. Je dobře, že se o lidi jako on někdo stará a v tomto směru byl její otec vždy velkorysý. Ale i když bylo hezké, že tak ubohou existenci, jako byl Toby O’Neill, prostě nevyhodil na ulici, do budoucna si otec bude muset tuto formu uvítacího výboru odpustit. Buď na ni bude čekat on sám, nebo může na její návštěvy úplně zapomenout.

Přestala Tobyho pozorovat a na chvíli se rozhlédla kolem. Od její poslední návštěvy se toho v hotelu hodně změnilo. Vstupní hala byla impozantně zrekonstruovaná a vše vypadalo téměř dokonale. Něco mezi hotely Hyatt Regency ve Washingtonu a Radisson Lexington v New Yorku, jenom mnohem větší. Útulně uspořádané kousky nábytku z drahých dřevin, obklopené mramorem, mosazí a květinami. Tlumené světlo i teď, uprostřed dne. Všude byly jasné cedulky ukazující směr do konferenčních sálů, zasedacích místností, restaurací, technického zázemí a tělocvičny a všude postával usmívající se personál v nažehlených uniformách, připravený reagovat i na nepatrný pokyn.

Opravdu fantastické, pomyslela si a byla na otcovu snahu pyšná, dokud vedle obří pozlacené vázy s rozkvetlými třešňovými větvemi o velikosti živého stromu nezahlédla čtyřmetrovou sklolaminátovou kopii sochy Svobody. Skoro to vypadalo, jako kdyby tu tahle dvě monstra někdo umístil na posměch architektovým vizím. Zavrtěla hlavou. To bylo pro jejího otce typické. Vyrůstal v puritánském domě, kde jedinou výzdobu obývacího pokoje tvořil starý buvolí roh a obraz Edgara Hoovera, a od těch dob si zřejmě nedokázal nic odepřít.

Přečetla si text na cedulce opřené o vázu: „Ať vyhraje ten nejlepší!“

Bylo to neskutečně nevkusné. Opravdu neskutečně.

Po několika hodinách spánku vyšla na balkon a vyhlédla na moře. Byla odpočinutá, vyspalá a dobře vyzbrojená čelit otcově nepředvídatelnosti. Poprvé po mnoha týdnech si oblékla šaty. Měděnkově zelená značková záležitost za čtyři sta osmdesát dolarů, koupená před měsícem, v době primárek, v Denveru. Úzká ramínka, průhledná látka na bocích, na tuto příležitost velmi vhodné.

Její otec byl vždy muž vyžadující pozornost, to bylo jasně vidět, už když k ní kráčel.

„Mé drahé dítě,“ zvolal deset metrů od stolu. Přitiskl ji k sobě a Doggie ho nechala. Ty krátké okamžiky milovala. Důvěrnost, jeho vřelost a skutečné city, které k ní choval. V tomto ohledu býval vždy velkorysý.

Bavili se o přestavbě hotelu, o tom, jak restaurace bez vybledlých fialových koberců prokoukla a kolik to všechno stálo. Její otec byl evidentně pyšný. A právem. Patnáct hotelů během dvanácti let a každý z nich mu přinášel velký zisk. Teď bych chtěl řetězec Splendor rozšířit i na západní pobřeží, prohlásil a pokývl, spokojený sám se sebou a s novými možnostmi. Ano, investoři na něj určitě zaměří svou pozornost, zabručel s úsměvem.

Vtom Doggie zpozorněla. Otcovy postranní úmysly v ní vždy záhy vyvolaly podezření. Takže hledá investory.

„Dobře!“ řekla. „To je ten důvod, proč jsem tady?“

Otec její otázku ignoroval a pokývl těm, kteří se náhodně zadívali jeho směrem.

Najednou se jí jeho plán začal rýsovat zřetelněji. „Ty chceš, aby se tady Bruce Jansen ubytoval, až se pozítří spustí primárky, že je to tak?“

„Kdepak.“

„Fajn. Tak o co jde?“

„O nic.“

„O co jde? Mluv!“

„Ne, nechci, aby se tady ubytoval, rozhodně ne teď. Ale rád bych tě požádal o něco jiného. Chtěl bych, aby tady u mě v listopadu oslavil své vítězství. Tady, v hotelu Splendor Resort & Conference Center. No nebylo by to krásné, Doggie?“ Mírně naklonil hlavu na stranu, ale to na ni neplatilo. Už to na ni neplatilo.

„Ty ses zbláznil! A proč mluvíš o vítězství? Nejprve bychom snad měli vyhrát na stranickém kongresu, nemyslíš? A potom musíme z piedestalu srazit poměrně oblíbeného prezidenta, nezapomněls? Jak vůbec můžeš ty, ten nejkrajnější reakcionářský konzervativní republikán, jakého Amerika kdy měla, něco takového navrhnout, tati? Vždyť by sis radši zlomil ruku, než abys viděl Jansena ve funkci prezidenta, to přece vím.“

Její otec se usmál. „Je možné, že by sis nevšimla, jak se obliba tvého velkého vzoru šíří po celé zemi jako stepní požár? On, jeho krásná manželka a teď navíc i ten ďábelský potěr v jejím břiše?“ Usmíval se. „No, moje milá, teď už je jedno, jestli je demokrat nebo není, od téhle chvíle je Jansen můj člověk!“

Odsunula židli dozadu. „Nech si svůj oportunismus pro sebe, buď tak hodný!“ Odložila ubrousek na stůl.

„Dorothy, na chvíli toho nech a poslouchej.“

Teď nasadil opravdu všechny páky. Jinak by ji nezačal oslovovat Dorothy.

Naklonil se přes stůl a uchopil ji za předloktí. „Jansen je v pohodě, Doggie. Je pravda, že se mi nelíbí jeho názory, jeho politika, jeho vzhled nebo ty jeho naprosto praštěné argumenty a že v jeho očích cítím spoustu klamu a podvodů. Tomu chlapovi se nedá věřit, za tím si stojím. Je jako doutnající sopka. Ovšem jeho manželka je rozkošná a on ty volby vyhraje díky ní a tomu dítěti, a taky díky svým skvělým fantastickým spolupracovníkům, jako jsi ty, moje holčičko.“ Poplácal ji po ruce. „Proto je v pohodě. A když říkáš, že je to tvůj člověk, tak je potom i můj. Takže k čertu s tím.“

Podobnou změnu smýšlení a názorů aby člověk pohledal, Doggie se to celé nějak nelíbilo. „Ty jsi vážně zešílel. Opravdu tolik potřebuješ publicitu? Proč se nespokojíš s těmi patnácti hotely, které už máš? I kdybys žil sto let, peníze, které sis nahrabal, nemůžeš nikdy utratit.“

Zasmál se. „Něco musí zbýt taky pro tebe a tvou matku, nemyslíš?“

„Prosím tě, nech toho. Něco se ti honí hlavou a mně se to ani trochu nelíbí. A mimochodem, mámu do toho vůbec nepleť, ta by z toho nebyla nadšená ani za mák.“ Setřásla jeho ruku.

„Zkus se rozhlédnout kolem! Nemám tady nádherný hotel?“ Nataženou paží mávl směrem k opulentním svícnům, křišťálovým lustrům a vybrané společnosti v jídelně. Zase ty řečičky kolem, to opravdu nenáviděla.

„Tady, v malém kroužku kolem senátora Jansena, hned u moře. Dokázala bys najít vhodnější a důstojnější místo, kde můžete zinkasovat výsledek voleb a sklidit odměnu za vaše dlouhodobé tvrdé nasazení? Jen úplně v klidu nabízím, aby tady Jansen a jeho štáb zadarmo jeden týden bydleli, pokud budou chtít. Všechno budou mít zaplacené a tajná služba, nebo kdo ho to kruci teď hlídá, si tady může dělat, co bude chtít. Co se mě týče, klidně můžou přijít hned zítra. Copak si to nedokážeš představit, Dorothy? Příští prezident USA bude stát tady v hale, ve svém rodném kraji, se sochou Svobody v pozadí, a promluví k celému světu. Našel by se snad lepší prostor?“

„Tati, ty jsi divný.“ Viděla jeho pokřivený úsměv, potřásla hlavou, ale nemohla si pomoci a jeho úsměv opětovala. Tohle byl obchod a politika v kostce. A podobné kostičky roztloukal její otec holou pěstí.

Najednou změnil téma. Další z jeho specialit. „Jak to jde s láskou, moje malá, děje se něco zajímavého?“

Pokrčila rameny. Něco málo se dělo vždycky, ale rozhodně neměla chuť do toho otce zasvěcovat.

„Jak to máš s tím Wesleym, o kterém jsi dřív často mluvila? Bude mezi vámi dvěma něco?“

Zašklebila se na něho. Až na příliš vyvinutý smysl pro obchod a bizarní politické názory byl její otec v podstatě v pořádku.

„Na to se ho budeš muset zeptat sám, tati. Má pořád plné ruce práce.“

Po večeři s otcem si zaplavala pár délek v bazénu a potom se posadila na balkon a nechala si větrem sušit vlasy. Hvězdy klidně poblikávaly, a když zazvonil telefon, byla myšlenkami kdesi daleko. Bez zájmu se po něm natáhla. Byla si jistá, že jí volá otec, aby si nechal potvrdit jejich dohodu. Chtěla říct, ne, díky, na drink do baru nepůjde. Slíbila mu, že pozvání přetlumočí Thomasi Sunderlandovi, a to musí stačit. Právě teď chtěla mít čas jen pro sebe a pořádně se vyspat.

Ozval se však jiný hlas, rovněž velmi dobře známý. Volal Wesley Barefoot, vzhledem k otcovu vyptávání jí to přišlo velmi příhodné. Rozhodně nebývalo na pořadu dne, aby jí volal mimo pracovní dobu.

„Haló, Doggie. Neruším?“

Naštvaně si uvědomila, že zatajila dech.

„Slyšelas dnešní čísla z průzkumů veřejného mínění?“ pokračoval.

Na tuhle úvodní repliku mu neskočí. Samozřejmě si čísla zkontrolovala, a on to dobře věděl. „Ne, dnes večer do Richmondu nejedu, jestli ti jde o tohle,“ odpověděla. „Mám volno, Wesley. Potřebuju se vyspat. Snad to může počkat do zítřka, ne? Projednou bych vážně chtěla…“

„Prrr!“ zarazil ji.

Zmlkla.

„Dneska jsem byl v kostele svatého Lukáše ve Smithfieldu,“ oznámil jí. „Nebyla tam snad pokřtěná naše malá roztomilá Dorothy?“

Zamračila se. Co tím k čertu sleduje?

„Vidět nejstarší americký fungující kostel bylo ohromující. Gotický stavební sloh, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Wesley, v kostele svatého Lukáše jsi byl proto, že tam měli svatbu Bruce a Mimi Jansenovi. Zaslechla jsem, že tam zorganizovali speciální večerní bohoslužbu ve prospěch místních televizních stanic. Takže se mi tady nesnaž namluvit, že se zajímáš o gotický stavební sloh nebo o místo, kde jsem byla pokřtěná. Za co mě vlastně máš?“

„Ale myslel jsem na tebe.“

„Dobře.“ Položila důraz na poslední slabiku a zaměřila svůj pohled na jednu z nejzářivějších hvězd. Dole, v rovných ulicích pod ní, se pomalu přibližoval zvuk sirény policejního vozu. Ve slabé chvilce to může být svým způsobem taky romantika.

„To je všechno, co jsem ti chtěl říct.“

„Ano?“ Chvíli vyčkávala. „A?“

Nepodařilo se jí z něho vyrazit nic víc, ale zatím jí to úplně stačilo. Budou pokračovat v zajetých kolejích. Ještě půl roku spousty tvrdé práce, kampaň do primárek, nominace a prezidentská kampaň a pak mu dovolí postoupit o kousek blíž. Teď už konečně věděla, že o ni projevuje zájem.

Ráno dlouho spala, a než byla připravená na okolní svět, nechala pokojskou několikrát marně klepat na dveře. I když byl lezavý chladný den, měla v úmyslu strávit zbytek dopoledne u své matky v Chesapeaku, venku na verandě, s nohama v holínkách přehozenýma přes zábradlí. Plánovala si, jak se obě zabalí do ošklivých dek a hodinku nebo dvě se budou smát jejímu otci, ale Wesley jí stačil zavolat dřív, než odešla z hotelu. Oznámil jí, že Bruce Jansen a jeho spolupracovníci budou v Richmondu už před večeří a Doggie musí být připravená, až se v jednu hodinu odpoledne všichni potkají v guvernérově kanceláři ve State Capitolu. Objevily se jakési výhrůžky vůči Jansenovi a Sunderland chtěl shromáždit všechny věrné.

Výhrůžky vůči Jansenovi, to neznělo příliš dobře. „Jaké výhrůžky?“ zeptala se, ale Wesley nic bližšího nevěděl. Pochopila. Jansen a Sunderland se rozhodli informovat všechny najednou.

Sbalila si kufr a služebním výtahem sjela do podzemních garáží, aby si vyzvedla auto, starý dobrý MG se zamřížovaným chladičem. Ušetřila si na něj ze svého mizerného platu a na ruční řazení nenechá žádného z těch mladých hotelových poslíčků ani sáhnout. Za žádných okolností!

Když za sebou v podzemní garáži zabouchla dveře výtahu, objevil se před ní blbeček Toby O’Neill a chechtal se. Nebyl oholený a na sobě měl šedivý plášť. Pravděpodobně šel právě cpát papír do drtiče odpadů. „No, no, slečno Curtisová, takže zase zpátky na cesty, co?“

Měla chuť proti použitému oslovení zaprotestovat, ale nakonec mu jen kývla na pozdrav. K čemu by jí to bylo? Ten pitomec si to stejně nikdy nezapamatuje.

„Takže zase zpátky za tím velkým hajzlem, co?“

Protáhla se kolem něj.

„Zpátky k tomu kreténovi Jansenovi a jeho malé děvce, kteří oblbli celý Státy a celej svět. Za těma dvěma největšíma zmetkama, co nám všem lžou do očí, že jo?“

Zastavila se. „O čem to mluvíš, Toby?“

„On je hajzl a jeho žena smrdí stejně jako všechny ostatní děvky!“

Měla chuť praštit toho malého pokřiveného mužíčka zaťatou pěstí do jeho odpudivého obličeje. „Teď mě dobře poslouchej, Toby. Nic podobného už nechci nikdy slyšet, jasný? Kdes všechno tohle svinstvo nasbíral?“

Toby O’Neill si promnul oko. Bylo těžké odhadnout, nakolik je vyšinutý. Občas se choval úplně normálně, jindy zase jako šestileté dítě. Byl nerozhodný a nepředvídatelný. V jednu chvíli mohl vyletět, vzápětí se hned zase zklidnit. Zalitovala své otázky a udělala další krok směrem k autu.

„Ten velkej hajzl má oči jako ještěrka a hnusnej štípavej jazyk!“ ozvalo se zezadu. „Tady u nás mu nevěříme, kdepak, ani trochu mu nevěříme. Nevěříme ani jemu, ani té jeho děvce a ani tomu jejich ďábelskýmu potěru, to bys měla vědět. My mu prostě nevěříme.“

Otočila se k němu a položila mu ruku na rameno. Nazval Jansenovo nenarozené dítě ďábelským potěrem. Totéž udělal včera večer i její otec. „Koho myslíš tím my, Toby?“

„Tebe určitě ne!“ Zachechtal se. „Určitě ne.“

„Byl to můj otec, kdo ti navykládal všechny tyhle věci, Toby?“

Na chvíli se usmál, ale pak ztuhl. „Tvůj táta?“ Najednou vypadal velmi vážně. „Tvůj táta o ničem podobném takhle nemluví, kdepak.“ Všimla si, že pohledem sklouzl kamsi dozadu za ni, a bleskurychle se otočila. Pár metrů za nimi stál její otec a se znepokojivým výrazem ve tváři je pozoroval. Co dělá sakra tady dole? Rozhlédla se kolem sebe. Přijel právě teď vlastním autem? Nic přece neslyšela. Znovu pohlédla na Tobyho. Teď vypadal opravdu vyděšeně.

„Moc si pouštíš pusu na špacír, Toby,“ pronesl její otec a naštvaně se na malého hubeného chlapíka podíval. „O Doggiině zaměstnavateli nechceme nic podobného poslouchat, rozumíš?“

Jela po dálnici na sever a hlavu měla plnou myšlenek. Do druhého patra sekretariátu guvernéra vstoupila až minutu po jedné.

Celý štáb se již shromáždil kolem obrovského jednacího stolu v místnosti s vysokým stropem a čekal na zahájení informativní schůzky. Všichni vypadali, jako kdyby tady posedávali už nejméně půl hodiny. Sesunula se na židli vedle Wesleyho.

„Odpočinula sis?“ zeptal se jí Wesley poté, co všechny shromážděné seznámil s tím, jak informoval tisk o dnešním programu volební kampaně.

Souhlasně zabručela.

„Říkals, že Jansenovi vyhrožovali. O co jde? Co to bylo za výhrůžky?“

Wesley ukázal na Thomase Sunderlanda, který právě vešel do místnosti. Sunderland všem krátce pokývl na pozdrav a posadil se.

„V 10.05 nám policie dala tip, že obdržela výhrůžky vůči senátoru Jansenovi,“ řekl a vážným pohledem přejel všechny v místnosti, jako kdyby měli co skrývat.

Řekl, že dostali tip od policie. Co za tím vězí? Doggie z toho neměla dobrý pocit. Vzpomínky na Čínu v ní pořád vystrkovaly růžky.

Podívala se na Wesleyho, ale nevšiml si toho. Jestlipak už odsunul jejich včerejší rozhovor stranou? zamyslela se a dostala chuť položit mu ruku na stehno. Zajímalo by ji, jestli by to otřáslo jeho pamětí. Ohlédla se přes rameno, k místu, kde seděl Donald Beglaubter, který jí zamával. Potom se obrátila znovu směrem k Thomasi Sunderlandovi. Zdálo se, že dnes zrovna nemá jeden ze svých nejlepších dní.

„Zatím ještě nevíme, o co přesně jde,“ pokračoval, „a proto jsem byl nucen Jansena informovat, že byla zpřísněna bezpečnostní opatření. Pravděpodobně jsme se v kampani přehoupli do druhé fáze, to znamená do fáze, kdy se všichni musíme chovat jako potenciální zástupci nastupující vlády, a tudíž se zároveň stáváme cílem zloby a nenávisti všech možných lidí. Za to se pochopitelně omlouvám, ale tak to prostě je.“

Sunderland kývl ke dveřím, které právě otevřel jeden ze stálých příslušníků ostrahy guvernérovy kanceláře. Jeden po druhém vešlo dovnitř pět nebo šest vážně vypadajících mužů v černých oblecích.

„Od tohoto okamžiku Jansen nevystoupí na žádném veřejném místě, dokud dané místo neprohledáme a neuděláme analýzu. Právě teď máte možnost pozdravit nové členy naší ochranky. Přivítejte je, prosím!“ Několikrát zatleskal. „Tomuto útvaru velí zvláštní agent Ben Kane. Teď se zrovna seznamuje se svým zaměstnavatelem. Tito muži budou do budoucna zajišťovat osobní ochranu senátora Jansena a koordinaci s tajnou službou a jejich běžnými bezpečnostními postupy ohledně prezidentského kandidáta. Tato práce začíná sto dvacet dní před samotnými volbami, teď v červenci. Od dnešního dne budete jednat podle jejich pokynů, je to jasné? Dobře si tyto muže prosím prohlédněte, protože pro nás všechny můžou mít do budoucna zásadní význam.“

Doggie si jednoho po druhém prohlédla. Ve skutečnosti je nebylo možné od sebe rozeznat, tedy pokud člověk nebyl jejich matka. Byli jako naklonovaní, všichni stejně mohutní, vysocí a měli podivně mrtvé oči. Chtěla si o nich promluvit s Wesleym, ale vtom se dveře za Sunderlandem otevřely a dovnitř vstoupil Jansen. Doprovázel ho další neznámý muž v černém obleku. S největší pravděpodobností se jednalo o šéfa mužů v černém, Bena Kanea.

„Dobré odpoledne, dámy a pánové!“ Jansen vypadal, že se ho celá situace vůbec netýká. „Tak co, lidi, jste připraveni, že nás budou oslavovat? Můžu vám oznámit, že už jsme získali konečné výsledky voleb z Virginie. Chcete je slyšet?“ Všichni křičeli a Jansen se usmíval. „Ve Virginii jsme získali téměř osmdesát procent!“

„Jo!“ zvolal těsně vedle ní Wesley a všichni vyskočili ze židlí a mávali rukama. Konečné výsledky byly na tuto denní dobu oznámeny nečekaně brzy. Ale přesto, osmdesát procent bylo naprosto neuvěřitelných.

Doggie pocítila ohromnou úlevu. Teď už se cesta vpřed zdála být jistá. Příští zastávka: Bílý dům.

Když nadšení utichlo, zvedl Thomas Sunderland ruku. „Ještě okamžik, dámy a pánové! Je to úžasné, vážně úžasné. Zatleskejme budoucímu prezidentovi Jansenovi a sobě navzájem.“ Sám začal tleskat jako první. Všichni se k němu přidali a ještě k tomu křičeli. Sunderland opět zvedl ruku. „Ano, všechno nasvědčuje tomu, že se vezeme v rozjetém vlaku a řítíme se k onomu listopadovému dni, kdy proběhnou volby. Proto mi tolik záleží na tom, abychom dokončili naši debatu ohledně bezpečnosti. V budoucnu ještě podobné situace určitě nastanou.“ Otočil se k Jansenovi. „Omlouvám se, pane senátore, ale postupně se stává tradicí nechat se oslavovat pod širým nebem. Vím, že toužíte uvítat novináře na trávníku před vaším starým domem, ale bohužel vám musím oznámit, že dnes to nebude možné!“

Jansen si nenechal jen tak lehce smazat úsměv z tváře. Poplácal Sunderlanda po zádech tak silně, až se mu z toho rozcuchaly řídké vlasy. Doggie si povšimla, že si je okamžitě uhladil.

„Jsem tak šťastný muž, Thomasi.“ Několik osob mu zatleskalo, další mu gratulovali k dítěti.

„Děkuji vám všem, mnohokrát děkuji. Dnes musí mít všichni možnost sdílet se mnou mé štěstí. Můj syn se jednoho dne dozví, že se jeho otec nenechal zastrašit. Dozví se, že se s novináři setkal tam, kde sám chtěl.“

„Už se ví, že to bude chlapec?“ ozval se kdosi.

Jansen rozhodil rukama. „Dobrá, ať je to kluk nebo holka, mně je to jedno. Tohle je Amerika. Není snad naším úkolem zajistit mír a rovné podmínky pro každého?“

Doggie zaznamenala, jak Wesley s úsměvem potřásl hlavou. Jistě, dalo by se to říct méně neohrabaně, ale oslavný potlesk byl v pořádku. I on sám tleskal.

„Buď v klidu, Thomasi,“ prohlásil Jansen a obrátil se k Sunderlandovi. „Zatím nevíme, kdo za těmi výhrůžkami stojí, a ani netušíme, o co přesně jde. S největší pravděpodobností se jedná o falešný poplach, a myslím, že bychom s ním měli i tak nakládat. Dnes budeme slavit a nikdo nás nedonutí schovávat hlavu do písku, nemám pravdu, přátelé?“ Vyhodil obě paže do vzduchu. „Dnes je NÁŠ DEN, přátelé!“ zakřičel hlasitě.

Většina přítomných vstala a nadšeně tleskala s rukama nad hlavou. Tentokrát ale Wesley a Doggie jejich příkladu nenásledovali. Pokud se Sunderland domnívá, že je nezbytné postupovat se zvýšenou opatrností, proč ho neposlechnout?

Sunderland se narovnal na židli. „Pochybuji, že je to moudré. Vyhráváme volby díky silným projevům, ale silné projevy přinášejí zároveň i nepřátele, pane senátore. Tohle je vážně Amerika. Prezidenti nejsou nedotknutelné osobnosti, a to rozhodně platí i pro kandidáty na prezidenta! Svět je nebezpečné místo, to sám víte lépe než kdokoli jiný, pane senátore.“

Doggie zahlédla, jak se Jansenův obličej na chvíli zachmuřil. O vraždě Jansenovy první manželky se nahlas nemluvilo. Tak to bylo od počátku zavedené. Jako kdyby to Sunderland nevěděl. Všichni v místnosti to věděli.

Jansen udělal krok směrem k oknu a podíval se ven. Na okamžik to vypadalo, jako by jeho postava zakrývala celý svět. Potom se s lehce pokřiveným úsměvem obrátil. „Stejně půjdu dolů do parku! Stoupnu si před fontánu, kruci. Copak si to nedokážete představit?“

Sunderland se na něj vztekle podíval. „Ne, dokud tady rozhoduju já!“

Jansen ho znovu poplácal po zádech. „Thomasi, z pouhého podezření se nedá nic vyvozovat, nebo snad ano? Dodržíme naše bezpečnostní opatření, dobrá, a teď se vydáme dolů do parku. Dohodnuto?“ Vzápětí se otočil na patě a odešel do sousedního pokoje, kde na něj čekal stávající guvernér Virginie. Všichni se zadívali na Sunderlanda, který zůstal sedět u stolu s neproniknutelným výrazem v obličeji. Vypadalo to, jako že chce všechno hodit za hlavu. „Dobrá!“ pronesl po několika dlouhých vteřinách a tleskl do dlaní. „Všichni víte, co máte dělat, tak se pusťte do práce!“ Odsunul židli dozadu a vykročil k nové skupince černě oděných mužů. Potichu s nimi hovořil.

Lidé postupně vycházeli z místnosti, ale Doggie zůstávala sedět na svém místě vedle Wesleyho. Zbývala jim nejméně hodina času, než budou muset začít zase opravdu pracovat. Tu dobu by bývala ráda strávila v posteli v hotelu Splendor Resort.

Wesley ji pozoroval, jak zívá a naklání hlavu na stranu. „Jsi si úplně jistá, že ses dost vyspala?“

Přikývla. Pozoroval ji zkoumavě? Jako kdyby na chvilku zvažoval možnosti, jestli její spánek nerušili blíže neurčení rivalové. Opravdu se tak díval?

Tak se mě konečně zeptej, pomyslela si. Ale Wesley přimhouřil oči a nechal příležitost ležet ladem. Zahnal veškeré pochybnosti, což bylo opravdu k zlosti! Najednou byl zase sám sebou a zpátky v sedle. Pokývl a zeptal se, jak si užila volný den, co si dala dobrého a jak strávila večer. Právě díky tomu se skvěle hodil na to, aby smetl všechny dotěrné otázky novinářů ze stolu. Dokázal být ledově chladný, ale zároveň milý, účastný a uměl projevit zájem. Nebylo snadné mu odolat.

Ukázal ven z okna. „Tady jsi na domácím hřišti, Doggie. Takže se stačí jen nadechnout a vrhnout se do toho.“ Postupem času se mu podařilo přimět ji k hovoru. Vyprávěla mu o životě v Richmondu, o letech po rozvodu rodičů, o otcově zvláštní povaze a nakonec i o přání jejího otce, aby Jansen strávil v listopadu volební večer v hotelu Splendor na Virginia Beach. Wesley se tím návrhem nezdál být příliš překvapený, ale ani ho nijak nekomentoval. Nakonec se mu svěřila se svými velkými pochybnostmi, jestli má s nabídkou seznámit i ostatní. Zmínila se o trápení, které jí už dlouho působí otcova kolísavost ohledně její práce pro senátora Jansena. Jednou je nadšený, vzápětí zase pobouřený. Wesley jí průběžně přitakával. Jako by mu říkala věci, které už dávno ví. Byl to zvláštní pocit a vlastně to bylo docela příjemné.

„Můj otec má v hotelu na Virginia Beach takového chlapíka pro všechno,“ dodala ještě. „Jmenuje se Toby O’Neill a já ho nemůžu vystát. Určitě to nemá v hlavě úplně v pořádku, takže by k němu měl být člověk shovívavý, ale občas je vážně nesnesitelný. Dneska měl dost ošklivé poznámky na Jansenovu adresu, až mi z toho naskočila husí kůže. Myslím, že vlastně ani nechci Sunderlandovi o tátově nabídce říkat, a mám dojem, že ty bys o tom měl taky pomlčet, Wesley. Možná Jansena před O’Neillem pomlouval táta, možná taky ne. Ale po tom, co jsme dneska slyšeli, víme, že existují lidé, kteří našeho prezidentského kandidáta nenávidí jako mor. Vím, že táta je schopen ledasčeho. Klidně může říkat A a myslet B. Jinak by se taky nedostal tam, kde je dnes.“

Wesley přikývl. „A ten Toby O’Neill, co je zač? Jak s tím vším souvisí?“ zeptal se.

„Ale, to je nikdo, jen takový ubožák. Můj táta má vždycky u sebe nějakého chudáka, kterého se snaží dostat na správnou cestu. V případě O’Neilla mu to ale trvá mnohem déle než normálně.“ Usmála se. „Patnáct let, myslím. Jo, nejmíň.“

Vtom za sebou zaslechli hlas. „A copak že to tenhle O’Neill říkal o Jansenovi, Doggie?“

Otočila se ke smrtelně vážnému Sunderlandovi. Bůhví jak dlouho tam mohl stát.

„No, vlastně nic zvláštního,“ odpověděla. „Ten člověk je prostě jen chudák.“

Sunderland z ní nespouštěl oči.

Polkla. „Nazval Mimi Jansenovou děvkou a prohlásil, že Jansen všechny oklamal. Že je to velkej kretén s očima jako ještěrka a rozeklaným jazykem.“

„Aha, a…?“

„Říkal, že tady na Jihu mu nikdo nevěří, ale nám se dnes potvrdil pravý opak, nebo snad ne?“ Usmála se. „Osmdesát procent, to je přece volební průlom, který už něco znamená. Člověku je ostatních demokratických kandidátů skoro až líto.“ Strojeně se zasmála a všimla si, jak Sunderlandovi naskočily kolem očí vrásky od smíchu. „Zapomeňte na toho idiota, pane Sunderlande, vůbec není důležitý.“

Sunderlandův úsměv zmizel stejně náhle, jako se objevil. „Říkalas, že nám tvůj otec nabízí jako základnu pro volební večer svůj hotel Splendor ve Virginia Beach? To je dobrý hotel, nebo ne?“

„Ano, právě dostali pátou hvězdičku!“ Pokrčila rameny. „Je to trapné, ale můj otec udělá cokoli pro to, aby získal publicitu. A teď jsem vám o té nabídce řekla. Nic víc jsem mu neslíbila!“

Tiše se k nim přiblížil jeden z tmavě oděných mužů. Byl to Ben Kane, napomádovaný, atraktivní muž, který jí hned padl do oka. Pokud si tedy člověk dokázal odmyslet dva přehnaně těžké zlaté náramky, které se mu pohupovaly na zápěstí. Položil jednu ruku Sunderlandovi na rameno a druhou si přidržoval v uchu naslouchátko. Sunderland ho poslouchal a přikyvoval.

Ať už výhrůžky skutečně existovaly, nebo ne, pravděpodobně měli veškeré přípravy na tiskovou konferenci pod širým nebem pod kontrolou.

Jansen tedy může pokračovat ve své tradici.

3)

Konečně nastal národní volební den, ale zároveň s ním se objevilo i něco jiného.

Bez varování udeřila sněhová bouře a pod silnou vrstvou námrazy se elektrické stožáry podél cest lámaly jako sirky. Celý pás podél východního pobřeží od Jižní Karolíny na jihu až po Massachusetts na severu se zahalil do bílé barvy. Bylo tolik stupňů pod nulou, až z toho voda v řece Potomac zhoustla a začala téct pomaleji. Takovéto ledové počasí bylo v listopadu naposledy v roce 1976 a od února v roce 2002 nikdy nenapadlo tolik sněhu. Lidé se neodvažovali ani vycházet z domovů a volby byly ohrožené. Na všech cestách stály uvíznuté automobily, celé městské čtvrti byly bez proudu a volební místnosti ve venkovských oblastech většinou zely prázdnotou.

Jansenovi však nic nemohlo vyrvat vítězství, to bylo zřejmé.

Už včera přijel John Bugatti a jeho televizní štáb z NBC do hotelu Splendor ve Virginia Beach, kde se ubytoval Jansenův štáb i parta černě oděných bezpečnostních agentů. Nyní se čekalo na Jansenův příjezd.

Byl čas na zprávy v hlavním vysílacím čase a Bugatti se otočil ke kameře. Asistent dal znamení. Teď se dívala celá Amerika.

Bugatti upřeně hleděl do objektivu kamery. „Vše nasvědčuje tomu, že dnes večer budeme psát dějiny. I přes sněžení, podobné tomu, které napomohlo pádu Jimmyho Cartera v roce 1976, nemůže nikdo zpochybnit fakt, že senátor Bruce Jansen je na cestě do Bílého domu. Všechny výsledky volebních průzkumů, které se ptají lidí, koho volili, přímo při odchodu z volebních místností, ukazují jednoznačně na Jansena. Redskins svůj poslední fotbalový zápas prohráli, a pokud to můžeme brát jako znamení stejně jako u voleb v posledních šestnácti případech, potom to znamená, že politická strana dosud ovládající Bílý dům přijde o svou vládu. Vůbec poprvé zaujme místo v Oválné pracovně prezident skandinávského původu. Nejedná se o potomka jednoho ze Skandinávců, kteří sem ve velkém emigrovali koncem devatenáctého a začátkem dvacátého století, ale o potomka jednoho z prvních kolonistů v naší hrdé zemi, Hanse Jansena, velkoobchodníka z Bostonu. O Jansenově původu jsme toho hodně slyšeli během jeho volební kampaně. Poslouchali jsme jeho žertování o tom, co nazývá anglickou křivicí v americké společnosti. Poznali jsme jeho velkou a ano, myslím, že můžeme říct i nezměrnou úctu ke všem občanům s italskou, španělskou, portugalskou a afroamerickou krví v žilách. Jedná se o skupiny obyvatelstva, které, jak Jansen mnohokrát během své výborně připravené kampaně výstižně zmínil, mohou v jistém smyslu dokázat přítomnost svých předků na tomto kontinentu mnohem dříve než většina Irů a Skotů a dalších tradičních voličů britského původu. Ano, Jansenův původ všichni známe. Kdo z nás někdy nenakupoval v jednom z tisíců dragstorů, které nesou jméno Jansenova klanu? Ale když to všechno podtrhneme a sečteme, je Jansenova skandinávská krev pouze kapkou v moři krve anglické, irské a skotské, které jeho rod zušlechťovaly od počátku osmnáctého století. A proto můžeme my všichni, dokonce i staré rody z východního pobřeží, Jansenovi tu jednu kapku skandinávské krve, která s sebou nese špetku arogance a zlehčování všeho možného, odpustit. Jansen totiž vše dělá s rozvahou, humorem a inteligencí, a za to ho milujeme. Bratr našeho stávajícího prezidenta nemůže, a to i navzdory velmi slušným volebním výsledkům a velké podpoře prakticky po celou dobu svého působení coby guvernér Floridy, čelit obrovské popularitě, které se Jansenovi a jeho půvabné manželce dostává po celé zemi. Jansen se řítí vpřed a sympatie pro tohoto muže, jenž před několika lety tak tragicky přišel v Číně o svou první ženu, jsou ohromné. Po velmi dlouhé době se tak stane prvním prezidentem, díky němuž bude v Bílém domě opět slyšet capání dětských nožiček.“

Obrátil se k Wesleymu Barefootovi, který stál vedle něj. Ten se jako vždy usmíval, byl bezvadně oblečený a voněl tak zatraceně lákavě, že Bugatti měl co dělat, aby udržel své vášně na uzdě. „Pane Wesley Barefoote, vy s Brucem Jansenem spolupracujete už od jeho nešťastně proslulé cesty do Pekingu před šestnácti lety. Vnímal jste ho vy osobně po celou dobu jako prezidentského kandidáta, nebo se podle vás do role prezidentského kandidáta vypracoval postupně?“

Wesley potřásl hlavou. „Jedná-li se o Bruce Jansena, nemůže být člověk nikdy na pochybách, jak ho vnímat. On se pro to, aby se stal prezidentem, narodil. Nikdy dříve jsem nepotkal muže, který by měl tak velký zájem o blahobyt své vlasti, a bez váhání mohu prohlásit, že tento zájem projevoval vždy. Je samozřejmé, že se člověk během tak dlouhé doby vyvíjí, ale všechen ten rozruch, který kampaň a média vyvolaly, Jansenovy základní životní postoje ani jeho politické vidění světa nijak zásadně nezměnil. Ani v nejmenším!“

„A co vražda v Pekingu, ani ta nic nezměnila?“

Barefoot chvíli tiše stál. Bugatti ho předem upozornil, že mu tuto otázku položí.

Jak se dalo čekat, Wesley Barefoot se zahleděl do země. „Caroll Jansenová byla pro senátora vším! Přes něco takového se člověk nikdy nedokáže úplně přenést. Když se to stalo, bylo to příšerné. Vy jste tam přece tenkrát taky byl, tak to sám dobře víte!“ Pohlédl na něj a Bugatti přikývl. Měl naprostou pravdu.

„Ale zármutek duši posiluje,“ pokračoval Barefoot. „Takže možná bychom měli nešťastnému osudu Caroll Jansenové poděkovat za senátorovo obrovské nasazení v boji proti zneužívání, násilí a utrpení. Opravdu si myslím, že to, co se tenkrát stalo, svým způsobem pozměnilo celý národ.“ Pevně se zahleděl do kamery. „Ale Bruce Jansen je muž, který za všech okolností udrží rovnováhu. Představuje stabilitu a spravedlnost a je ztělesněním důvěryhodnosti, na které můžeme všichni v následujících letech stavět.“ Barefoot ukázal přímo na kameru. „Počítejte s tím!“

Bugatti se usmíval. Volební místnosti ještě nebyly uzavřeny a ústa hlavního pohledného Jansenova agitátora evidentně také ne. Díky tomuto rozhovoru určitě přibude ještě pár hlasů.

Poděkoval Barefootovi a pokračoval dál, pohled upřený do kamery.

„Za půl hodiny se tady, na východním pobřeží, uzavřou volební místnosti a za hodinu můžeme začít spekulovat, co nám přinese budoucnost v následujících čtyřech letech. Právě teď čekáme, až zde, na pláži před hotelem Splendor, i navzdory sněhové bouři a špatné viditelnosti za dvě hodiny přistane vrtulník Bruce Jansena.“ Usmál se a ukázal na vstupní část haly. „Až se tady objeví, rozhodně se nebude cítit osamocený, protože před hotelem čekáme jak my, tak i dalších přibližně dvě stě novinářů, abychom ho mohli uvítat. Nejen jeho, ale i jeho krásnou těhotnou manželku, která má už deset dní po termínu porodu a dá se očekávat, že každou chvíli porodí.“

Bugatti se otočil k další oběti čekající na rozhovor. Šlo o místního meteorologa, který téměř v transu mluvil o katastrofálních podmínkách, o tom, že na většině míst leží půl metru až metr sněhu, na silnicích je ledovka a již došlo k několika smrtelným nehodám. Nakonec Bugatti doporučil všem, kdo se ještě nevydali k volebním urnám, aby tak učinili, ovšem s velkou opatrností.

Pak podal mikrofon asistentovi a na obrazovce se objevila další reportáž, tentokrát o opravdu nechutné vraždě provedené odstřelovačem uprostřed Páté Avenue v New Yorku. Rozhlédl se kolem sebe. Hala bzučela hlasy a všude někdo pobíhal. Každý měl svůj úkol. Až úplně na konci velké místnosti, kousek za obludnou sochou Svobody, zahlédl Doggie Rogersovou. Měla rozcuchané vlasy a všechno na ní bylo v pohybu.

Za dvě hodiny, až bude všechno jasné, už určitě bude perfektně upravená.

Přílet senátora Jansena nebyl úplně bezproblémový. Bouře nadále zesilovala, sníh padal jako neprůhledná deka, viditelnost byla nulová a hlavně lidé z tajné služby se obávali nárazů větru, které přicházely od moře. Mezitím se hudebníci z dechovky snažili zahřát své nástroje vlastním studeným dechem a pochodně kolem nich zářily do tmy. Pár minut před vlastním příletem se ze skřípajícího reproduktoru zvukové aparatury umístěné nad nádvořím ozval zkreslený hlas Bruce Jansena z rádia vrtulníku. „Buďte v klidu, přátelé!“ řekl, „přiletíme na čas. Náš pilot říká, že nad vietnamským Danangem přelétával nejméně sto padesátkrát, takže je na problémy zvyklý.“

Bugatti si vrtulníku všiml až ve chvíli, kdy točící se vrtule odfoukávala z písku na pláži silnou sněhovou pokrývku. Řada objektivů se otočila směrem k modrobílému stroji, který se blýskal jako stříbro. Tahle chvíle je vždy velkou událostí. Za pár vteřin vystoupí příští prezident země ven a nechá se uvítat lidským mořem. I navzdory počasí zde stálo nejméně tisíc místních občanů v péřových bundách a mávalo rukama. V těchto končinách nikdo v minulosti nic podobného nezažil.

Bruce Jansen stál vítězně ve dveřích vrtulníku s pažemi zvednutými do vzduchu a lidé ho milovali. Ze stroje téměř vytančil a hned za ním následovali senátorův právní poradce Stephen Lovell a usmívající se Mimi Jansenová se zčervenalými tvářemi. Byla oblečená do velkého kožichu, který nedokázal zakrýt její vysoce požehnaný stav. Byla rozkošná.

Novináři se tlačili dopředu a Bugattiho kameramana, Marvina Gallegose, dvakrát někdo odstrčil stranou. Všichni vypadali, že jsou pevně odhodlaní vyslat Jansenova slova do éteru o pár vteřin dříve než ostatní. O to tady šlo a Bugatti to dobře věděl. Tady a teď!

Dal Marvinovi znamení. Oběhnou skupinu novinářů a vydají se po schodech nahoru do hotelu. Druhý tým kameramanů musí zvládnout venkovní natáčení bez nich. Jansen se venku na mrazu nezastaví, to bylo Bugattimu jasné. Proč by to taky dělal, když vstupní halu osvětlovaly reflektory, jako by byl jasný den? Uvnitř budou záběry vypadat nejlépe.

Uvítací výbor byl připravený uprostřed haly. Kromě bezpečnostních agentů v šedých a černých oblecích zde v čele stál také úřadující guvernér státu Virginie a vedle něj majitel hotelu Bud Curtis. Za nimi postával zástup kongresmanů s manželkami. V knoflíkové dírce měli všichni velkou placku s Jansenovým obličejem. Ženy se zeširoka usmívaly, rty měly rudě nalíčené a na sobě slavnostní šaty, hodné této příležitosti. Jedna z nich si dokonce nechala ušít speciální šaty. Sáčko měla z látky v duchu americké vlajky hvězdy a pruhy a na sukni použila vlajku státu Virginie. Přesně tak nevkusné a ošklivé, jak by člověk čekal.

Když prominentní host vešel do haly a setřásl ze sebe sníh, ředitel hotelu Bud Curtis mu podal ruku tak srdečně, jako by vítal dávno ztraceného bratra, který se konečně vrátil domů. Hned mu ukázal orchidejovou výzdobu a zářivě zelenou sochu Svobody, před kterou již stál připravený řečnický pultík, ozdobený obrovským mečíkem.

Jansen políbil manželku a poplácal po rameni vedoucího kampaně Sunderlanda, který během dne v hotelu shromáždil celý sekretariát. Potom mrštně jako středoškolský mladík vyskočil k řečnickému pultíku. „Dámy a pánové,“ zvolal a pohlédl na své posluchače, jako by každého z nich znal osobně. „Právě jsem dostal první dílčí výsledky a s jistotou mohu prohlásit, že můj čestný protikandidát, guvernér Floridy, již náš náskok dohnat nedokáže. Náš fantastický americký národ se vzepřel vůli bohů ovládajících počasí a volební účast na západě přesáhla šedesát procent a téměř stejných čísel dosáhla i zde na východě.“ Zvedl paže do vzduchu a lidé nadšeně jásali. „Rozhodnutí lidu o osudu země v nejbližší budoucnosti je křišťálově jasné. Vítězství je naše! Nejméně pětašedesát procent odevzdaných hlasů vložilo odpovědnost na mě a moje věrné. Neměli bychom tedy předpokládat, že to máme doma?“

Teď už publikum šílelo. Vyhazovali do vzduchu všechno, co jim přišlo pod ruce. Jako při kouzelnickém vystoupení se ze stropu snášely kousky papírů, papírová srdíčka, která jsou jinak k vidění při slavnostních průvodech na Brodwayi. Kdo přišel zvenčí, sotva by si povšiml výrazné změny oproti zuřící vánici.

„Šedesát pět procent!“ zabručel Bugatti sám pro sebe. To byla informace, která už se musela brát vážně. Páni, to má Republikánská strana a současná vláda o čem přemýšlet. V podstatě došlo k neuvěřitelnému vítězství, které zamíchá kartami na politické scéně. Stejně jako ostatní v hale zvedl ruce a křičel, jak nejvíc dokázal.

Jansen byl i jeho člověk.

V následujících minutách poděkoval senátor Bruce Jansen svému soupeři za kvalitní a férový volební souboj, srdečně pozdravil své spolupracovníky a nakonec vzal k sobě na pódium svou manželku. Všem mával, děkoval Bohu a americkému lidu a ještě jednou vřele pozdravil svého poraženého soupeře. Nezapomněl ani na pozdravy do zářících televizních kamer.

Nakonec přepustil místo svému mluvčímu, Wesleymu Barefootovi, a sestoupil dolů ke skupině bezpečnostních agentů. „Dámy a pánové, právě jste si vyslechli budoucího prezidenta USA,“ pronesl Wesley a dal znamení Bugattimu. Bylo zřejmé, že právě nastal čas na slíbený rozhovor, což se musí využít.

„Nyní se na chvíli s panem senátorem rozloučíme,“ pokračoval Barefoot a Bugatti mezitím mávl na svého kameramana, aby ho následoval. „Manželka senátora si z pochopitelných důvodů potřebuje trochu odpočinout a zatím ani nemáme všechny výsledky. Ale v průběhu noci se s naším budoucím prezidentem ještě uvidíte, to vám slibuji. Mezitím si užívejte těchto nádherných prostor…,“ udělal děkovné gesto směrem k majiteli hotelu Budu Curtisovi, „jezte, pijte a tančete! Večer a oslava právě začínají!“

Jansen si Bugattiho okamžitě všiml a podal mu ruku. „Ahoj, Johne, vítej!“

„Blahopřeji, pane prezidente,“ odpověděl Bugatti, „to je úžasné vítězství!“

„Jako prezidenta mě budeš smět oslovovat až za pár měsíců, Johne! Do té doby budeme dodržovat etiketu.“

Bugatti pokývl Jansenově manželce, která zblízka vypadala velmi unaveně. Vedle ní šla zdravotní sestra v uniformě a za ní postávala jako solný sloup lékařka, která měla za úkol doprovodit Mimi Jansenovou do nemocnice, pokud by se porod rozběhl, nebo v případě nouze měla sama porod zvládnout. Vedle ní kráčel Thomas Sunderland, který se projednou usmíval od ucha k uchu, a hned za nimi dvojice těch nejvyšších osobních strážců v šedých a černých oblecích. Všude kolem postávali VIP hosté. V čele této prominentní skupiny stál jako průvodce Bud Curtis ve smokingu. Přítomnost strážců pravděpodobně nebyla nutná, protože lidé z Jansenovy osobní ochranky a pár agentů tajné služby už v hotelu několik dní bydleli a určitě znali každé zákoutí této obrovské budovy.

„Ahoj,“ zašeptal kdosi za Bugattim. Ten se otočil a těsně za sebou uviděl Doggie. Byla slavnostně oblečená a zářivě krásná. Vzala ho za ruku a objala ho. „Nádherný večer, co říkáš?“

Oplatil jí objetí.

Celá společnost zašla za roh a najednou stála v ohybu chodby. Šlo o jakousi spojovací část mezi úzkou chodbou, ze které právě vyšli, s další částí. Pod stropem viselo nejméně sto vlajek a všichni se podívali vzhůru. Opravdu grandiózní oslava budoucího prezidenta. Vypadalo to jako posvátná slavobrána. Bugatti se obrátil dozadu na svého kameramana a zjistil, že na kameře už svítí červené světýlko. Takže režiséři venku v přenosovém voze můžou nabídnout unikátní záběry a vedení NBC může nechat bouchnout šampaňské.

Vtom Curtis společnost na chvíli zastavil. „Dámy a pánové! Jako poděkování panu prezidentu Jansenovi a jeho krásné manželce za fantastickou kampaň jsme připravili malé překvapení!“ Kývl směrem k hubenému, pokřivenému muži v červeném saku, který na skupinu čekal společně s jedním šedě oděným agentem tajné služby před nařasenou oponou.

Bugatti si všiml, jak se Doggie zachvěla a jak se jí zmocnilo cosi, co by se dalo vykládat jako panika. Ve stejném okamžiku se vpředu objevila dvojice dobře oblečených bezpečnostních agentů. Jeden z nich byl malý blonďák v šedém obleku a z druhé strany přišel podél stěny velký, dobře stavěný muž v tmavém obleku od Armaniho s těžkými zlatými náramky na zápěstí. Oba přistoupili k pokřivenému chlapíkovi. Šedý agent tajné služby bleskurychlými pohyby provedl osobní prohlídku. To by se mi tak líbilo, kdyby na mě takhle sahal, pomyslel si Bugatti a vůbec si neuvědomoval, jaké pocity může tahle procedura vyvolávat u jeho mladé přítelkyně.

Když muž z ochranky v šedém skončil s osaháváním mužíčka a ustoupil dozadu, pozval je Bud Curtis blíž. Všichni se shromáždili před podstavcem a chlapík zatáhl za šňůru, opona se rozevřela a před nimi se objevil obraz o rozměrech nejméně pět krát pět metrů. Byli na něm namalovaní senátor Jansen a jeho krásná manželka před Bílým domem. Obě postavy se zeširoka usmívaly a za nimi byla šíleně barevná kulisa zářícího slunce, kvetoucích stromů a poletujících ptáčků jako ve filmu Douglase Sirka nebo Walta Disneyho. Nic horšího Bugatti zatím nikdy neviděl. I tisíce podřadných kopírovačů Normana Rockwella byly oproti tomuhle o mílové kroky lepší.

Ale všichni se evidentně rozhodli, že si toho nebudou všímat, a tleskali. Postoupili blíž, takže malý chlapík musel uhnout na stranu a přejít za skupinu, aby ho nezamáčkli do zdi. Bugatti z něj nespouštěl zrak. Byl tak zřetelně jiný, že se do tohoto prostředí nedal nijak zařadit.

Ve stejném okamžiku popošla Mimi Jansenová dopředu, aby se na obraz mohla podívat zblízka. I přes její velký cit pro situaci bylo jasně poznat, že už v životě viděla lepší kousky. Strojeně se pousmála a prohodila pár slov s ředitelem hotelu Budem Curtisem. Ten přikývl, usmál se, okamžitě se stáhl zpět do davu a rychlostí blesku zmizel v postranních dveřích. Senátor Jansen uchopil pobledlou manželku za předloktí, aby mohli jít dál směrem do konferenčního sálu, kde měl rozhovor probíhat, a vtom se ozval výkřik.

Bugatti zaměřil pohled k místu, odkud výkřik přišel, a zahlédl tlačenici rukou a těl. Někteří se pohybovali směrem k místu výkřiku, jiní na opačnou stranu. Thomas Sunderland byl jedním z těch, kteří, jak Bugatti viděl, byli evidentně zmatení. Tvářil se vyděšeně, byl celý zkroucený, límec měl vytažený nahoru a jednu kapsu vytaženou ven. Vypadal, jako by dostal ránu, a největší z černě oděných bezpečnostních agentů ho odstrčil, aby se dostal dál. Najednou malý chlapík, který odhalil obraz, postoupil o dva kroky směrem k Jansenovi a jeho manželce a ozval se výstřel. Až teď si Bugatti všiml, že mužíček svírá v ruce revolver. Ve vzduchu visel kouř a zápach střelného prachu. Lidé začali křičet a mnozí se vrhli na podlahu. Zazněly další výstřely a mozek útočníka se rozstříkl po obraze a vlajkách. V téže chvíli ucítil Bugatti závan bolesti a podíval se dolů na své tělo. Muž stojící vedle něho byl zasažen jednou z odražených kulek a chytil se za břicho. Kousek od něho ležela na zemi poblikávající kamera Bugattiho kolegy. Upustil ji v nastalém zmatku uprostřed natáčení. Bugatti se s hrůzou zadíval na krev, která se mu rozpíjela na košili v podpaží. Doggie se ho pustila a křičela stejně jako ostatní. Tvrdě si vrazil ruku do rány a teprve teď pochopil, co se před několika málo vteřinami stalo.

O pár metrů vpředu ležel na zemi senátor Jansen, zalehnutý několika bezpečnostními agenty. Jeho vyděšený pohled však nic zakrýt nemohlo. Před ním ležela na běhounu jeho manželka, Mimi Toddová Jansenová. Oči měla doširoka otevřené, lapala po dechu a zpod jejího těla vytékala krev. Vůbec se nehýbala.

Bugatti ucítil vystřelující bolest v dolní části zad a podklesl v kolenou.

Až na bezpečnostní agenty, Bugattiho a jeho zmateného kameramana Marvina byla vstupní hala hotelu zcela prázdná.

Od atentátu na Mimi Toddovou Jansenovou před dvěma hodinami Bugatti nyní už počtvrté vysílal do éteru své komentáře. Senátora Jansena i jeho ženu už dávno odvezli. Desítky agentů FBI a lidí z richmondského oddělení vražd od té osudné chvíle vyslechly všechny, kteří se během atentátu nacházeli v oné spojovací chodbě. Tým speciálně vyškolených lidí prováděl analýzy pásek z bezpečnostních kamer. Nevynechali ani kopii nahrávky, kterou jim předali technici z Bugattiho přenosového vozu. Současně skupina techniků pečlivě hledala stopy na chodbě a opakovaně fotografovala zbytky mozku na stěně a všechny ostatní detaily ve slavnostně vyzdobeném prostoru.

Ukázalo se, že několik osob bylo zraněno odraženými kulkami, které vypálili bezpečnostní agenti. Nikdo z nich bohudíky nebyl v ohrožení života. Bugatti už si nechal sešít malou ránu v dolní části zad. Dostal i léky tlumící bolest, a na jejich množství raději nechtěl ani pomyslet.

V naslouchátku mu režisér sdělil zdrcující novinku. Pronesl ji klidně a jasně. Na okamžik to jím otřáslo.

Po několika vteřinách hlubokého dýchání vážně kývl na svého kameramana a na kameře se rozsvítilo červené světlo.

„Před malou chvílí vydali lékaři z nemocnice CJW Medical Center prohlášení, ve kterém se uvádí, že Mimi Toddová Jansenová zemřela.“ Odmlčel se a mezitím se pokoušel zaostřit pohled přímo do kamery. „Velká a důležitá osobnost byla tím nejhanebnějším způsobem zbavena života a celá Amerika je v šoku. Od osudového atentátu na Mimi Toddovou Jansenovou uběhly dvě hodiny a lékaři právě teď v richmondské nemocnici CJW Medical Center bojují o život dítěte. Vrtulník měl kvůli sněhové bouři velké problémy s přeletem z Virginia Beach, takže nakonec museli přistát jižně od města Lanexa a zbytek cesty převézt Mimi Toddovou Jansenovou a její nenarozené dítě sanitkou po silnici číslo I-64 do nemocničního areálu Chippenham.“ Podíval se přímo do kamery. „Vzdejme minutou ticha poctu velké osobnosti, kterou jsme ani nestihli dostatečně poznat.“

Minuta se zdála být nekonečná. Halou procházelo několik lidí, ale hned jak zahlédli zkamenělé postavy kolem Bugattiho, také se zastavili.

Konečně dal režisér Bugattimu pokyn a on mohl pokračovat.

Obrátil se směrem k monitoru. „Máme nějaké nové zprávy z nemocnice o stavu dítěte, Eriko?“

Objevil se zamlžený obraz jeho staré kolegyně Eriky Nelsonové, která stála před budovou nemocnice. Od úst jí šla pára.

„Ne, Johne, bohužel žádné nové zprávy! Víme, že ve druhém patře probíhají horečné aktivity. Dítě se narodilo císařským řezem tady v přízemí, na jednom z operačních sálů, ale objevují se informace, že bylo převezeno na jednotku intenzivní péče.“

„To by mohlo znamenat, že dítě žije. Získala jsi komentář některého z místních lékařů, Eriko?“

Nyní kamera zabrala Eriku Nelsonovou zblízka. Zdála se být celá zmrzlá, ale detaily na jejím obličeji se daly jen těžko rozeznat, protože hustě sněžilo. V pozadí byl vidět rozmazaný, ale přesto velkolepý výsledek rekonstrukce areálu Chippenham, jedné z nejprestižnějších nemocnic v USA. „Okamžik, Johne!“ Chvíli prázdně zírala do kamery. „Ano, právě jsem se dozvěděla, že šance na přežití dítěte jsou malé. Pravda, dítě sice nebylo střelbou zasaženo, ale Mimi Toddová Jansenová ztratila spoustu krve a bohužel je velmi pravděpodobné, že dítě toto trauma nepřežije.“

„Jak lékaři pečovali o Mimi Jansenovou během převozu do Richmondu, Eriko? Určitě dělali, co mohli?“

Přikývla. „Ano, Johne, o tom nemůže být nejmenších pochyb. Během převozu se Mimi Toddové Jansenové dostalo veškeré péče. Otázkou zůstává, zda byla stejně intenzivní péče poskytnuta i nenarozenému dítěti. Mimi Jansenová dostala krevní transfúze, to vím, ale zatím neznám všechny podrobnosti.“ Sklonila hlavu trochu na stranu a pevněji si přitiskla naslouchátko do ucha. S velmi vážným výrazem ve tváři několikrát přikývla a nakonec se viditelně otřesená zadívala do kamery.

„Je mi velmi líto, že to musím oznámit.“ Na chvíli se odmlčela a opakovaně polkla. „Právě jsme se dozvěděli, že život dítěte nebylo možné zachránit. Porod císařským řezem proběhl podle lékařů dobře, ale stav dítěte byl velmi kritický a dítě po několika minutách zemřelo.“

Dal jí chvíli oddechu, aby se vzpamatovala. Bylo to nesmírně smutné, ale zároveň také neskutečně dobré televizní vysílání.

„Vím, že to je těžké, Eriko. Ale přesto se tě musím zeptat, jestli známe pohlaví dítěte? Bylo vydáno nějaké prohlášení?“

„Ano, bylo… byl to chlapec. Byl… byl…“ Podívala se do země a chtěla pokračovat, ale nedokázala to.

V naslouchátku se ozval Bugattiho režisér a přikázal mu, aby převzal vysílání. Ale v této situaci bylo velmi, velmi těžké najít vhodná slova.

Bugatti se zhluboka nadechl. „Právě čelíme jedné z nejtragičtějších událostí v dějinách naší země. V okamžiku, kdy Bruce Jansen dosáhl vrcholu svého života, ztratil manželku a dítě. Z vteřiny na vteřinu se mu zhroutil svět. Jedná se o tragédii nebývalých rozměrů.“

O půl hodiny později byly zveřejněny celostátní výsledky. Zcela podle očekávání se senátor Jansen stal s ohromující převahou příštím prezidentem USA. Tato chvíle měla být absolutním vrcholem jeho života, nikdo však netušil, kde se nachází. Někteří tipovali nemocniční areál Chippenham, jiní jeho venkovské sídlo v Onancocku, další se dokonce domnívali, že by mohl být v Bílém domě.

Každopádně byl pryč.

Teprve ve dvě hodiny v noci místního času vystoupil Thomas Sunderland na obrazovku a oznámil americkému lidu, že jejich nastupující prezident se těší dobrému zdraví. Nebyl zasažen žádnou střelou, ale s prohlášením by chtěl počkat, dokud neodezní nejhorší šok a on se trochu nevzpamatuje. Potom vedoucí kampaně Sunderland poděkoval americkému národu za podporu a sklonil hlavu, aby vzdal Mimi Toddové Jansenové a mrtvému dítěti čest.

Navzdory velmi pokročilé hodině se jednalo o nejsledovanější televizní vysílání v dějinách země.

Bugatti byl smrtelně unavený, nejraději by okamžitě padl do postele, takže poslední závěrečný vstup, který mu režisér naplánoval, by si klidně odpustil. Ale nakonec přece jen jako vždy přátelsky pokývl do objektivu kamery.

„Naše myšlenky dlí u senátora Jansena a rodiny Mimi Toddové Jansenové. Ať jim Bůh všem žehná. Otázkou nyní je, co bude dál. Ústava vyžaduje, abychom měli prezidenta, ale od inaugurace dvacátého ledna nás dělí ještě dva měsíce, takže mezitím se toho může hodně přihodit. Bruce Jansen se musí rozhodnout. Ujme se za těchto podmínek prezidentské role, nebo přenechá otěže svému viceprezidentovi Michaelu K. Lernerovi? Tomu objektivnímu a spravedlivému, ale suchému právníkovi, který po většinu předvolební kampaně zůstával v mnoha ohledech ve stínu hlavního stranického kandidáta a kterého si americký lid spojuje pouze s velkou vážností a slabým charismatem?

Od roku 1915, tedy od časů rozvedeného Woodrowa Wilsona, nebydlel žádný prezident v Bílém domě sám. Pokud Bruce Jansen tuto krizi překoná a nejvyšší státní úřad přijme, stane se každopádně pátým prezidentem vdovcem, prvním za posledních sto dvacet let.“ Než Bugatti pokračoval dál, zadržel na chvíli dech. „Kromě těchto pěti prezidentů a Wilsona žil v Bílém domě o samotě pouze svobodný James Buchanan. Byl to náš patnáctý prezident, jeho monogramem byly vlastně obrácené iniciály Bruce Jansena. Stejně jako Jansen byl demokrat, na státní úrovni bojoval s velkými vnějšími konflikty a země stála na pokraji občanské války. Osobní utrpení Bruce Jansena v těchto hodinách musí být srovnatelně zničující a těžko pochopitelné. A proto bychom mu my všichni měli od srdce poslat co nejvřelejší pozdravy. Kéž při něm stojí Bůh!“

Počkal, dokud červené světlo vpředu na kameře nezhaslo. Závěr jeho vstupu byl pěkně zmatený, ale už mu to únavou nemyslelo. Byl na nohou více než dvacet hodin, dvacet šílených a zběsilých hodin, které se mu vryly do duše. Černé, černé hodiny. Dal znamení bezpečnostním agentům, že chce odjet výtahem nahoru do svého pokoje, ale ti jen zavrtěli hlavou a požádali ho, aby se posadil do jednoho z křesel podél zdi. Poslušně usedl pár míst od právního poradce Stephena Lovella, který seděl jako ochrnutý a zíral před sebe. Nebyl v těsné blízkosti střelby, ale přece jen dost blízko. Tichý muž, jehož život se otřásl v základech. Stejně jako životy všech ostatních.

Bugatti pozoroval světelná čísla, která udávala, v kolikátém patře se výtahy právě nacházejí. Takhle seděl nějakou dobu a jen hleděl před sebe.

Všechny výtahy stály nejméně deset minut bez hnutí ve dvanáctém patře. Ale naráz téměř všichni bezpečnostní agenti, jako by byli sladění, naklonili hlavu na stranu a intenzivně naslouchali pokynům ve svých sluchátkách. Někteří z nich se podívali k hotelovému vchodu, jako by se chtěli ujistit, že průchodu nic nebrání. Vtom začaly výtahy sjíždět dolů. Nejprve jeden a hned po něm i ostatní. Jako kdyby spolu závodily.

Bugatti se napůl zvedl z křesla, ale znovu ho požádali, aby se posadil. Bezpečnostní agenti se obrátili k výtahu, který byl nejníž. Potom se dveře otevřely a vyšel zástup mužů. Tvářili se vážně a vedli mezi sebou postavu s pouty na rukou. Bugatti se i přes varování zvedl, ale stejně nedokázal mužův obličej rozeznat. Skupina se zadrženým postupovala ke vchodu a naproti se jim vydalo několik mužů v tmavých oblecích. Záplava reflektorů osvětlovala vnější prostranství, kde čekalo na nejnovější zprávy z vyšetřování minimálně dvě stě novinářů a občanů z Virginia Beach.

Dalším výtahem sjel do haly Thomas Sunderland a jeho nejbližší a z následujícího vystoupili Wesley Barefoot, Doggie Rogersová a několik dalších známých tváří z Jansenova štábu. Doggie byla v obličeji křídově bílá a všichni vypadali velmi znepokojeně.

Bugatti vstal, a protože se nezdálo, že ho opět někdo okřikne, vydal se s ostatními ke vstupním dveřím, kde už byli připraveni bezpečnostní agenti.

„Zůstaňte stát, dokud nevyvedeme zadrženého,“ rozkazoval největší osobní strážce s náramky na ruce a lidé kolem něj křičeli a ječeli. Jiní bezpečnostní agenti v černém a šedém otevřeli dveře a vyvedli zadrženého do bouře sněhu a otázek od čekající skupiny novinářů.

V tom okamžiku Bugatti přes řvoucí hlasy zaslechl, jak Doggie cosi volá, ale slovům nerozuměl. Chytil muže, který stál vedle něj, za paži. Byl to jeden z těch, kdo také sjeli dolů výtahem. „Co se tady děje?“ zařval.

„Zadrželi muže, kterého podezírají, že stojí v pozadí vraždy!“ zakřičel dotyčný.

Teď musela únava stranou, nastoupil pohotovostní režim. Bugatti nadával. Kdyby se to přihodilo o pouhých deset minut dřív, měl by všechno ve svém posledním celostátním vstupu. Za to si ještě vyslechne svoje.

První skupina bezpečnostních agentů proklouzla i se svým drahocenným nákladem mořem světel, dveře se zavřely a hluk v hale se opět utišil.

„Koho zadrželi, víte to?“ zeptal se svého souseda, jednoho z kolegů Doggie Rogersové.

„Ředitele hotelu, Buda Curtise!“ Když viděl, jak se Bugattimu proměnil výraz ve tváři, přikývl. „Ano, nemýlíte se, je to Doggiin otec!“

4) Únor, o tři měsíce později

Wesley si přitiskl koženou aktovku k tělu. Když míjel budovu FBI, pozoroval dopravu a davy spěchajících lidí na Pennsylvania Avenue. Byl se svým životem v podstatě spokojený — prezident si ho vybral za svého mluvčího. Když vzal v úvahu svůj věk, o moc výš se zatím dostat nemohl.

Nyní, dobré dva týdny po nástupu Bruce Jansena do úřadu prezidenta, si už Wesley na hlučné ulice Washingtonu a pulzující život zvykl. Jeho byt v rezidenci na Market Square byl zosobněním luxusu a tak blízko Bílého domu, že tam člověk došel pěšky za čtvrt hodiny. Neměl téměř žádné výdaje, byl jedním z nejžádanějších starých mládenců ve městě, kdykoli měl k dispozici soukromého řidiče a tisk zatím nového mladého tiskového mluvčího Bílého domu zbožňoval. Miloval to, žil opravdu privilegovaným životem. Téměř vše bylo takové, jak o tom snil.

Téměř.

Když člověk našpicoval uši, zaslechl v ráji syčet hada. Za zavřenými dveřmi Bílého domu se šířila zneklidňující atmosféra a den ze dne sílila.

V prvních týdnech po vraždě před třemi měsíci se Jansen na veřejnosti neukazoval. Někteří tvrdili, že dnem i nocí pracuje, jiní zase, že se utápí ve smutku. Spekulace o jeho psychickém stavu byly samozřejmě obrovské, ale nastupující viceprezident Lerner, o kterém bylo všeobecně známo, že nemá k Jansenovi nejsrdečnější vztah, národ uklidnil. Vzhledem k okolnostem se má Bruce Jansen dobře. Když senátor Jansen konečně vystoupil v televizi a jasně, ale zároveň velmi, velmi smutně vysvětlil, jak dnem i nocí bojuje se žalem a šokem, pomalu se vzpamatovává a chce se stát nejlepším prezidentem v dějinách země, nikdo nepochyboval, že je nejenom skvělý člověk, ale že na jeho slova dojde. Byl to rozený vůdce, skutečný muž, přesně takový, jaký by americký prezident měl být. Takových je na světě opravdu velmi, velmi málo.

Pokaždé když Wesley viděl, jak Jansen bojuje se smutkem a enormní zátěží, kterou se mu chystali vložit na ramena, cítil se být svému šéfovi stále víc oddaný. Byl by se pro toho muže přetrhl a chtěl se postarat o to, aby se na jeho štítu nikdy neobjevila ani jediná skvrna. Chtěl vynaložit veškerou svou sílu a znalosti, aby ho chránil, jak ostatně měl coby tiskový mluvčí v popisu práce.

Byl silvestr a sněžilo. Wesley a ostatní členové budoucího štábu se sešli v Jansenově venkovském sídle v Onancocku, aby společně slavnostně zahájili následující čtyři roky. Mnoho přítomných bylo překvapeno bohatstvím, které spatřili — dokonce i Wesley. Většina z nich určitě věděla, že řetězec Jansenových obchodů patří mezi pětadvacet nejziskovějších společností v zemi, ale mnozí z nich si doposud neuvědomili, co to vlastně znamená. Když spatřili borový les, obklopující patnáct obrovských dřevěných pagod vyrobených z hladkých mahagonových trámů, zůstali jen tiše zírat. Tady, za tepanými mřížemi, bylo k vidění nedozírné bohatství. Wesley děkoval svému Stvořiteli, že ho opatřil tak dobrou intuicí. Bohudíky mohl sám na večerní událost vybrat takzvané seriózní novináře. Je tady snad nějaký důvod k závisti? Ne, bulvární novináři si budou muset najít jinou pastvu pro oči. Chudý volič, jehož celý svět se skládá z odpadků, dřiny a každodenních keců o ničem v maringotkách v Marylandu nebo Georgii, se bez podobného pohledu rozhodně obejde.

Jansen je uvítal s tmavými kruhy pod očima, ale každého z nich objal a popřál mu hezký večer. Před Wesleym stál v řadě hostů Donald Beglaubter ve svém nejlepším obleku. Za ruku držel ledově chladnou blondýnku, která údajně zvažovala jeho nabídku k sňatku. Wesley ji nikdy předtím neviděl, za což by měl být Donald vděčný. To byl ale zadeček v saténových šatech.

„Buď v klidu, miláčku,“ zaslechl Donalda, jak šeptá své společnici. „Je v pohodě. Ve společnosti Bruce Jansena se člověk cítí dobře.“

Wesley se kolem sebe rozhlédl. Vše, co viděl, bylo slavnostní, ale svým způsobem také dojemné. Byli tady ti, kteří si během dlouhé kampaně skutečně mákli, ti, kteří věřili Jansenovým vizím a jejich přidaným hodnotám více než kdokoli jiný. Šlo o dobrovolníky pracující pro kampaň v oblastních kancelářích, fundraisery, lobbisty a administrativní pracovníky. Byl zde i Lance Burton, Thomas Sunderland a všichni ostatní, kteří většinu uplynulého roku proseděli ve volebním autobuse a potili krev, protože věřili, že se Amerika může změnit k lepšímu a že právě nastal čas, aby se tak stalo. Všichni byli přítomni, všichni až na Doggie. Wesley se s ní od vraždy neviděl, ale od ostatních se doslechl, že se má příšerně. Donald jí oznámil, že ji zaměstnají v Bílém domě, protože Jansen se domnívá, že jí to za velké nasazení během kampaně dluží, ale na tuto oslavu pozvaná nebyla. I když byl Jansen přátelský muž, toto jedno objetí si dnes večer chtěl odpustit.

Jansen proseděl většinu večera v rohu salonu inspirovaného rokokem, s metr dlouhými ozdobnými fialovými závěsy a křišťálovými lustry, které by samy o sobě dokázaly osvětlit Madison Square Garden. Večera se účastnilo hodně žen, které by ho rády utěšovaly, opravdu hodně, ale byly tam i takové, co se držely stranou, i když jejich šance stát se v budoucnosti první dámou byly mnohem vyšší. Mluvilo se o jakémsi prokletí à la Kennedy visícím nad ženami, s nimiž Jansen navázal vztah, a kdo by měl chuť stát se třetí v řadě? Rozhodně ne ty nejchytřejší. Wesleyho dnešní partnerka mezi ně nepatřila. Nepochybně by jeho společnost velmi ráda vyměnila za návštěvu v jedné z Jansenových zadních komnat, to bylo zřejmé na první pohled. Hned následujícího dne to s ní ukončil.

Jansen však intenzivně projevovanou pozornost zvládal. Instinkty vypěstované v rodině, která po generace pořádala slavnosti pro smetánku z celé země, nezklamaly, i když na něm Wesley viděl, že pořád ještě trpí. Krátce po půlnoci připil na Nový rok a nastupující vládu a celému národu slíbil, že země pod jeho vedením projde velkými a radikálními změnami. Wesley zaznamenal, že při slově „radikálními“ někteří z Jansenových nejbližších spolupracovníků povytáhli obočí, ale on sám s tím problém neměl. Na místě byli vlivní novináři, tak proč jim nepředat poselství, že Jansen je připraven k boji? Ne, slovo „radikální“ bylo naprosto namístě. Ať už si pod ním člověk představoval cokoli.

Nakonec Jansen popřál všem dobrou zábavu. Vyzval je, aby i nadále pokračovali v oslavách, i když on sám už se chce odebrat do soukromí. Všichni ho chápali.

Jansen políbil několik nejblíže stojících žen a prošel těsně kolem Wesleyho, aniž si ho povšiml. Zblízka nemohl být člověk na pochybách. Byl to muž, na kterého si, pokud se někdy vrátí zpět do svého starého já, bude každý muset dávat dobrý pozor.

Do dvacátého ledna, kdy měl Jansen složit přísahu jako čtyřicátý čtvrtý prezident země, všichni tvrdě pracovali. Ještě hodně věcí muselo zapadnout na své místo. Pořád ještě nebyly ke spokojenosti vedoucího štábu Sunderlanda dořešeny otázky ohledně některých ministerstev. Wesley často slýchal, jak se s Jansenem hádá za zavřenými dveřmi. Když Sunderland z těchto schůzek odcházel, býval většinou v obličeji bílý, ale nikdy ani slůvkem neprozradil, o co vlastně šlo. Všichni věděli, že došlo ke konfliktu, ale nikdo netušil, o co jde.

Během nástupního projevu prezidenta začal Wesley poprvé pociťovat neklid. Sice mu projev sepsal, ale prezident improvizoval a díky provedeným změnám se proslov změnil v jakýsi neznámý, znepokojující výlev. Když Wesley pozoroval stojícího Jansena, který nepoužil to, co spolu dlouhé dny a noci pilovali, začínal se cítit divně. Jako kdyby mu cosi uniklo a on najednou nevěděl, co si má o Jansenovi myslet.

Jak Wesley pochopil, tyto pocity s ním nikdo další nesdílel, protože zbytek světa Jansenovi naslouchal s nadšením. Drtivá většina novinových titulků ho vynášela do nebes a popisovala rozvahu a klid, které z Jansena při inauguraci vyzařovaly. I když od vraždy manželky a dítěte očividně zestárl, nikdo nepochyboval, že muž, který skládal inaugurační přísahu Bohu a každému z nich, je člověk na svém místě, to musel Wesley připustit. Přestože z Jansenových úst slyšel slova, jaká nikdy dřív nezaslechl. Slova jako „falešné bezpečí“ a „bdělost“, slova jako „právní stát“, „zúčtování“ a „nekompromisnost“. Pod tím vším zazníval v nástupním proslovu podtón hořkosti a nepředvídatelnosti, který Wesley nedokázal konkretizovat, i když si projev mnohokrát vyslechl. Později se ukázalo, že si toho všimli i ostatní, včetně novinářů pevně svázaných s Bílým domem a zaměstnanců štábu, ale nikoho z nich to nezneklidnilo. A tak se Wesley také upokojil.

Většina si toho povšimla až během příštích dnů.

Bruce Jansen se změnil.

V následujících týdnech se Wesley několikrát snažil promluvit s ředitelem prezidentské kanceláře Thomasem Sunderlandem o Jansenových výkyvech nálad a nenávistných útocích, které prezident čím dál častěji pronášel na adresu státní výkonné moci a soudního systému.

Sunderland vše zlehčoval. Copak se může člověk po všech těch násilnických zážitcích, kterými si prezident prošel, divit? zeptal se a požádal Wesleyho, ať mu dá ještě trochu času. Jansen je chlap s koulema, ale i takoví muži mívají své slabiny, jak Sunderland podotkl. A pokud by je nemohl projevit před svým týmem, tak potom před kým?

Wesley to tedy ignoroval. Právě začal soudní proces s Budem Curtisem a na prezidenta byl vyvíjen obrovský tlak. Ten byl ostatně vyvíjen na každého, kdo byl tak úzce spojen s případem vraždy. Prezidenta to krutě zasáhlo, ale čas všechny rány zhojí, jak řekl Sunderland, a Wesley se rozhodl, že se nebude znepokojovat. Co také mohl dělat jiného?

Bud Curtis měl před soud předstoupit už za pár dní a byli zde i jiní, kterých se situace velmi dotýkala. Zvláště pro Doggie Rogersovou to byla hrozná doba, to bylo naprosto zřejmé a pochopitelné. Už od prvního dne v Bílém domě nikdo na její tváři nedokázal vykouzlit úsměv. Den za dnem sedávala pod rozsvícenými zářivkami ve své malé kanceláři, uzavřená, ublížená a tichá. V průběhu soudního procesu na tom bude možná ještě hůř. Wesley každopádně cítil povinnost na ni nenápadně dohlížet, což mu navíc plně vyhovovalo. Kromě toho, že Doggie byla dobrá kamarádka a kolegyně, byla také nejmilejší a nejzajímavější spolupracovnicí v Západním křídle, kde sídlil tiskový odbor. V jednu chvíli vážně zvažoval, že se s ní sblíží. Byla jednou z mála, kterou zatím nedostal do postele, a to ho štvalo. Samozřejmě, mohl si s ní užít a pak ji jako všechny ostatní odhodit, ale o to mu nešlo. Bylo mu čtyřiatřicet let, a i když ženy z celého světa a nezávazný sex bylo to nejlepší, co znal, dobře si uvědomoval, že je načase, aby našel matku pro své budoucí děti. A Doggie by byla skvělá. Měla všechno: byla inteligentní, krásná a bohatá. Teď ale najednou nevěděl, jak dál. Pokud bude její otec odsouzen za podněcování k vraždě, potom by rodinné vztahy pochopitelně představovaly v jeho vlastní budoucí kariéře příliš velkou zátěž. A Wesley znal washingtonský nepsaný zákon: Nic netrvá věčně. Záhy by mohl potřebovat spoustu dobré vůle a naprosto neposkvrněnou kariéru i život. Až Jansenovi vyprší čas v úřadu, na Wesleyho židli přijde nový muž. Tak to vždycky bylo a bude to tak i nadále. Mezitím mu šlo o jediné. Když bude dobře zvládat roli prezidentova tiskového mluvčího a vydá ze sebe to nejlepší, bude mít v budoucnosti cestu dlážděnou zlatem. Z nabídek si bude moci vybírat. Ohledně Doggie tedy bylo nejrozumnější vyčkat. Držet se nablízku, a když to bude možné, pomoci jí. A i když měla vlasy jako hedvábí a šíleně lákavé rty, člověk nesmí zapomínat, že všude kolem je plno jiných kočiček; a kočky, ty on proháněl moc rád.

Wesley míjel po pravici hotel Willard, před nímž stála spousta lidí. Náhle se před ním jako čertík z krabičky objevil Bílý dům. Podíval se na hodinky. Za dvacet minut začíná v Oválné pracovně ranní schůzka a on má zpoždění. Pokývl strážným u vchodu. Byli to stejní dva chudáci jako včera. Než vstoupil do nejsvětější svatyně, sotva stačil pohledem přelétnout e-maily a úvodní stranu novin Washington Post s nejnovějšími zprávami o honu na odstřelovače v New Yorku.

Jako obvykle byli v Oválné pracovně kromě Wesleyho další čtyři muži. Wesley se každé ráno bavil tím, jaký politicky korektní etnický výběr všichni dohromady představují. Vedoucí tiskového odboru Lance Burton byl podsaditý a černý jako noc. Své předky mohl dohledat mezi prvními otroky v Americe na úplném počátku šestnáctého století. Donald Beglaubter byl zase potomek polských Židů a prezident Jansen byl skandinávského původu a v žilách mu proudila irská krev. On sám měl italskou matku a skotského otce a indiánsky znějící příjmení. Odkud pochází Sunderlandova rodina, to netušil, ale co by od nich k čertu mohl národ chtít víc?

Ředitel kanceláře prezidenta Thomas Sunderland a vedoucí tiskového odboru Lance Burton se jako vždy uvelebili každý na své pohovce. Burtonův asistent Donald Beglaubter seděl s napřímenými zády jako socha v jednom z nově čalouněných křesel vedle pohovek. Za psacím stolem, zády k oknům, seděl sám prezident. Oběma lokty se opíral o desku stolu, jak to dělával vždycky, aby si mohl zapisovat průběh schůzky přímo do svého notebooku. Během čtrnácti rušných dní se schůzky zatím ještě nikdy nezúčastnila prezidentova sekretářka, aby pořídila jeden jediný zápis, protože tak to Jansenovi vyhovovalo nejlépe. Nastupovaly nové časy, dokonce i v samotné Oválné pracovně.

Wesley se usadil do křesla vedle Donalda Beglaubtera a vyčkával. Podle plánu měli probírat návrh Kongresu na změnu daňových zákonů a následně i školskou reformu. Na začátek dne nešlo o nic zvlášť vzrušujícího, a tak se pohodlně natáhl. Při pomyšlení na šálek kávy, který jim za chvíli sekretářka nabídne, se usmíval.

K něčemu je přece jen dobrá.

Prezident Jansen odložil brýle na čtení na kraj psacího stolu a všem kývl na pozdrav. „Dobré ráno, pánové! Dnes máme pár malých změn, takže mi dovolte, abych náš plán trochu upravil.“ Vyslal k nim napjatý úsměv, který mu vzápětí z tváře zmizel. „Jak dobře víte, za čtyři dny se rozběhne soudní proces s Budem Curtisem. Měli bychom se připravit na to, že v této souvislosti na nás bude vyvíjen neobvykle silný tlak. Státní zástupce povolal kromě jiných i tři z nás, co jsme byli na místě vraždy přítomni. Jedná se o Wesleyho, Thomase a mě. Budeme svědčit v první den procesu. Proces bude trvat minimálně několik týdnů, s tím musíme počítat. Státní zástupce slíbil, že nám dnes ráno doručí výpis z obžaloby, ale já jsem zatím nic neviděl. Ty ano, Thomasi?“

Sunderland se na pohovce narovnal a z plastové složky vytáhl několik listů papíru. „Ano, před půl hodinou jsem obdržel tento fax. Pokud to mohu posoudit, ale pochopitelně nejsem právník, důkazní materiál vypadá neprůstřelně. Vše nasvědčuje tomu, že Bud Curtis navedl lehce mentálně retardovaného Tobyho O’Neilla k vraždě. Současně byly nalezeny důkazy o převodu velké částky peněz od Curtise k O’Neillovi.“ Zalistoval v papírech. „Tady se píše: Pouhých deset dnů před atentátem bylo převedeno z konta náležícího jedné ze společností Buda Curtise dvacet tisíc dolarů na účet Tobyho O’Neilla u Community Bank na Nevan Road ve Virginia Beach.“ Předal papíry Jansenovi. „Nikdy dřív se nic podobného mezi těmi dvěma neodehrálo. Běžný plat dostával Toby O’Neill vždy v hotovosti v den výplaty, stejně jako ostatní zaměstnanci dotyčného. Kromě toho vyšetřovatelé, kteří už měli nějakou dobu podezření, konečně potvrdili, že vražedná zbraň byla registrovaná na jméno Buda Curtise.“ Rukou si prohrábl prořídlé vlasy. Vypadal unaveně, jako kdyby celou noc pracoval. Wesley nepochyboval, že to tak skutečně bylo. Jen málo lidí mělo tak malou potřebu spánku jako Sunderland a jen málo lidí bylo tak nepřitažlivých. Ať už byl vyspalý, nebo ne.

Sunderland našel poznámky, které hledal. „Tady stojí, že několik svědků potvrdilo tvrzení obžaloby, že Bud Curtis při různých příležitostech Tobyho O’Neilla popouzel proti prezidentovi a jeho manželce.“

Donald Beglaubter zavrtěl hlavou. „To je zvláštní. Proč by Curtis převáděl peníze tímhle způsobem? Určitě by to dokázal udělat poněkud diskrétněji. Proč mu nedal peníze v hotovosti? Tak bych to aspoň udělal já, kdybych měl stejně jako on polštáře nacpané prachama.“

Vedoucí tiskového odboru Burton k němu vyslal káravý pohled a odkašlal si. To znamenalo, že vyřkne otázku, na kterou nikdo nedokáže odpovědět. „Dá se předpokládat, že se Curtis přizná?“ Byl to vždy Lance Burton, kdo pokládal podobné nemožné otázky, ale vznést se přece jen musely.

Sunderland odložil papíry. „Ne, a proč by taky měl? Je ve vazbě už dva měsíce, bez možnosti propuštění na kauci, a svou vinu tvrdošíjně popírá každému, kdo je ochoten mu naslouchat. Zná zákony a svá práva, a proto bude až do hořkého konce zapírat. S tím musíme počítat.“

Wesley se podíval na svého prezidenta. Jeho pohled byl klidný a pozorný, ale ta stará jiskra v očích byla pryč. Vyhasla.

„Dobrá, takže ten případ dáme na chvíli stranou.“ Prezident stiskl tlačítko, aby přivolal sekretářku. „Jak jsem vás informoval před týdnem, už nějakou dobu pracuji na návrhu revize právních předpisů této země a nyní jsem návrh dokončil.“ Kývl směrem ke dveřím, ve kterých se objevila sekretářka s papíry. „Chci vás požádat, abyste si ho velmi pečlivě prostudovali, a za dvě hodiny se znovu setkáme tady v pracovně.“

Sledovali, jak sekretářka rozdává materiály.

„Takže diskusi o školské reformě a daňových zákonech odložíme?“ zeptal se asistent vedoucího tiskového odboru Donald Beglaubter a převzal si tenkou složku. Na každém jednotlivém listu bylo červené razítko TAJNÉ.

Bruce Jansen přikývl. „Ano, tohle má před vším ostatním přednost.“

Po pěti minutách četby prezidentova návrhu vstal Wesley ze své kancelářské židle a šel zavřít dveře. Zmocnil se ho pronikavý nepříjemný pocit. Cítil, jak mu stoupá tep a tělesná teplota. Povolil si límeček, sundal si sako a odhodil ho na opěradlo křesla navrženého architektem, které stálo v rohu. Pak se opět posadil k psacímu stolu.

Před ním ležel návrh na výkon nové formy práva a pořádku v americké společnosti. Nikdy předtím nic podobného neviděl. Opravdu se na tomhle mohl podílet ministr spravedlnosti Stephen Lovell? uvažoval. To si dokázal jen těžko představit.

Několikrát se zhluboka nadechl. Ve svém závěrečném silvestrovském projevu prezident použil výraz „radikální změny“. Jak si Wesley tehdy povšiml, několika lidem se to zdálo přehnané. Teď se tento výraz zdál být velmi mírným.

Jako všechno ostatní, co vyšlo z Jansenovy ruky, byl i tento návrh přesný a výborně napsaný. Jansenova osobnost čišela z každého řádku. Autor návrhu byl nepochybně nadaný člověk. V prvních větách prezident stručně a jasně popisoval úpadek americké společnosti, násilí, zneužívání a nekontrolovatelné chování v takzvaných kriminálních oblastech. Zmínil se i o polovojenských skupinách a potom přešel ke všeobecným informacím o lobbistech zbrojařů, soudních dvorech a volených politicích. Na první pohled návrh vypadal jako obecně správné úvahy, pak však z nich byly vyvozeny závěry, které zaplňovaly čtyři z pěti stran. Bylo to děsivé čtení. Prezident přešel k frontálnímu útoku na řadu ústavně zaručených práv a přišel s návrhem, který, pokud by se dostal na veřejnost, může bezpochyby vést k jeho pádu a rozpadu celé administrativy.

Wesleymu se zježily chloupky na krku, tak strašidelné to bylo. Teď tady seděl, čtyřiatřicetiletý chlapík ze Solomonu v Marylandu, a v ruce držel návrh na omezení, kterým se zákonodárci po celá staletí všemožně pokoušeli vyhnout. Rychleji prováděné popravy na smrt odsouzených, větší restrikce ohledně prodeje zbraní, zásadní úpravy volebních zákonů, aby vyjmenoval alespoň ty nejviditelnější. Jednalo se o přerozdělení moci, které bylo přímo protiústavní. Byly zde náznaky použití moci, které by všude vyvolaly silnou vlnu odporu.

A pak tam byl i naprosto jasný návrh plánu, jak by se vše dalo řídit a ovlivňovat za stávající parlamentní situace v zemi.

Wesley se podíval na odpadkový koš. Nikam jinam ty žvásty nepatřily. Návrh byl nedemokratický, neamerický a jednalo se o opravdu odstrašující čtení. Jak si sakra mohl prezident země dovolit něco podobného sepsat? Před vraždou byl Jansen vždy neuvěřitelně citlivý politik a taktik, který jen výjimečně upadl v pokušení spontánně reagovat na politické otázky. Teď mu vražda naprosto obrátila myšlení. Opravdu si Jansen myslí, že dokáže lusknutím prstů změnit svět?

Wesley si dal ruce za hlavu a přemýšlel, až to praštělo. Co mu na tohle mají říct? Těžko můžou prezidentovi doporučit, aby šel s tímhle návrhem do Kongresu, ba ani k ministrovi spravedlnosti by s tím nemohl.

Do dveří vešla Wesleyho sekretářka Eleanor Poppinsová, a když uviděla jeho výraz, zase pěkně rychle vycouvala.

Dobrotivý Bože, pomyslel si. Pokud by se k materiálu dostal viceprezident Lerner, boj o moc v Bílém domě by se stal okamžitě skutečností. Z něčeho takového by se nedokázal vykroutit žádný prezident USA. To budou muset Jansenovi říct, ať už je po tom neštěstí zraněn na duši sebevíc, i když může mít v mnoha věcech pravdu.

Wesley se necítil dobře. Možná by měl zavolat sekretářku zpátky a svlékat ji očima, aby přišel na jiné myšlenky. Povytáhl zásuvky a začal hledat něco k jídlu. Tyčinku značky Hershey, pár sušenek, cokoli. Při třetím pokusu toho nechal, zabouchl zásuvky a od plic si zanadával.

Vtom zazvonil telefon a prezidentova sekretářka mu oznámila, že se schůzka odkládá. Na jedné škole kousek od Washingtonu zešílel nějaký mladík a prezident se rozhodl jít na místo a promluvit k národu přímo ze školního dvora. Čtyři děti přišly o život a několik dalších bylo vážně zraněno. Pachatel, o kterém nikdo neměl tušení, kdo to je a odkud pochází, bez problémů zmizel.

Wesley pohlédl na prezidentův návrh před sebou.

Takže ďábel se utrhl ze řetězu.

5)

Wesley měl pravdu. Ďábel se utrhl ze řetězu.

Jedno ze zabitých dětí byl syn místopředsedy republikánského křídla ve Sněmovně reprezentantů. Další dvě děti pocházely z jedněch z nejbohatších rodin ve státě. Dokonce i Wesley znal někoho, kdo znal kohosi, kdo ty děti znal.

Na několika místech ve městě spontánně vznikly smuteční průvody a všechny vlajky v zemi visely na půl žerdi. Dokonce i „vrah ze střech“ utlumil v New Yorku na pár dní svou činnost.

Tohle byl případ, na který měl každý svůj vlastní názor.

Během několika týdnů po útoku uložil štáb program Zákon a pořádek k ledu. Každý měl práce nad hlavu a v Oválné pracovně probíhala spousta schůzek. Neuplynul ani den, kdy by kolem strážců u dveří do prezidentovy pracovny neprošli lobbisté zbrojařů i jejich odpůrci. Jestliže někdo viděl pohromadě ty, kteří měli v této zemi rozhodující slovo, pak to byla právě prezidentova ochranka.

Na ranních schůzkách se s těmito lidmi nesetkávali. Zaobírali se jinými případy. Proces s Budem Curtisem probíhal bez velkých překvapení a Wesleymu se začalo dýchat lehčeji. Jansen přišel na jiné myšlenky, pomyslel si. Zatracená práce, to je jen dobře. Prezident se rozhodl jít obvyklou parlamentní cestou. Tak to také má být.

Když se ale Wesley svěřil se svými myšlenkami Donaldu Beglaubterovi, dočkal se zachmuřeného obličeje. „Vážně se obávám, že tomu nevěřím!“ řekl. „Jen počkej!“

Brzy se mělo ukázat, že měl pravdu. Pár dní poté, co byl proces s Budem Curtisem v rekordně krátkém čase ukončen a on byl převezen do státního vězení ve Waverly, požádala prezidentova sekretářka členy štábu, aby se sešli v kabinetu. S sebou si měli přinést vlastní poznámky k programu Zákon a pořádek. Bylo to přesně měsíc poté, co měli tuto záležitost na stole naposledy.

Panebože, pomyslel si Wesley. Budou členové vlády informováni, aniž by o tom věděli nejbližší spolupracovníci ve štábu? Opravdu to znamená, že se v téhle věci bude pokračovat? Zatraceně děsivá vyhlídka.

Světlo v pracovně naznačovalo příchod jara, ale nálada byla pohřební. Ministr obrany Henderson, ministr spravedlnosti Lovell a ministr vnitřní bezpečnosti Billy Johnson seděli na svých stálých místech u zasedacího stolu. Každý z nich měl před sebou Jansenův program a nikdo z nich nevypadal, že by se cítil zrovna dobře.

Wesley všem pokývl na pozdrav a posadil se na svou židli u okna, vedle vedoucího tiskového odboru Burtona a Beglaubtera. Rozhlédl se kolem sebe. Židle viceprezidenta samozřejmě zívala prázdnotou, což nebylo nic nového. Ale kde jsou ostatní členové kabinetu? A kde je samotný prezident? Opozdil se?

Sunderland se zvedl ze svého místa. „Ano, vítám vás na této neformální schůzce, pánové.“ Pokývl do všech stran a studenýma očima se marně pokusil o úsměv. „My všichni jsme si přečetli prezidentův návrh a za chvíli začne volná diskuse. Nyní budeme probírat velmi kontroverzní otázku, a proto se oprostíme od etikety a zavedených postupů. Na tomto setkání se můžete všichni bez zábran vyjádřit a pro nikoho to nebude mít žádné následky. Teď jsem vás seznámil s podmínkami, ale samozřejmě vám všem musím připomenout, že nic, absolutně nic z toho, co zde bude řečeno, se nesmí dostat mimo tyto stěny.“ Zvedl ruku do vzduchu dřív, než kdokoli stačil něco podotknout. „Nejprve mi dovolte, abych začal osobním komentářem k prezidentovu návrhu, jak mě o to on sám požádal. Když jsem si ho před pár týdny poprvé přečetl, ostatně potom jsem ho četl ještě mockrát, měl jsem celou noc na to, abych si všechno promyslel, než byl návrh předložen štábu.“ Kývl směrem k ministrům u zasedacího stolu. „Tuhle možnost jste vy, vážení ministři, neměli. Proto se domnívám, že se právě teď cítíte podobně, jak jsem se tenkrát cítil já. Nejde o text, který člověk jen tak zlehka přelétne.“

Ze svého obvyklého teplého rohu místnosti cosi zabručel ministr obrany Wayne Henderson, ale jinak panovalo hluboké ticho. Hlavně ministr spravedlnosti Lovell vypadal celý stažený do sebe. Wesley ho naprosto chápal. To, že byl do všeho zasvěcen až nyní a navíc před očima všech v této místnosti, musel pociťovat jako ohromnou urážku svého úřadu a autority.

„Ano, vidím, že reagujete stejně jako já tehdy. S tím jsem také počítal, a proto jsem prezidentovi poradil, aby si nás všechny opět svolal zítra ráno, abyste měli po naší diskusi možnost srovnat si myšlenky, stejně jako jsem tuto možnost dostal i já. Během té noci jsem změnil názor, to byste měli vědět. A o to tady jde.“ Snažil se upoutat pohled zejména vedoucího tiskového odboru Lance Burtona, ale velký černý muž sebou nenechal tak snadno manipulovat. „V návrhu je pochopitelně hodně položek, které se ještě musí doladit, a potom také musíme probrat celý parlamentní postup, ale v první řadě bychom se měli na návrh dívat jako na něco, co přichází s velkou odvahou a velkými vizemi.“

Wesley se zadíval na stolek s kávou. Za okamžik se zvedne, vybere si ten největší šálek a naplní ho až po okraj. Potom ho do sebe na jedno polknutí kopne a nalije si další. Sakra, sakra, sakra, dal by cokoli za to, aby teď nemusel být tam, kde zrovna je.

Sunderland se odmlčel, dokud neupoutal Wesleyho pozornost. Wesleymu z pohledů, které k němu vysílal, naskakovala husí kůže. Sunderland byl jako plaz, který žere jen jednou ročně, ale pro jistotu ze své potenciální oběti nespouští oči. Byl zdatný a respektovaný, ale nikdo, naprosto nikdo se nemohl před jeho rozmary cítit v bezpečí a odhadnout, kdy do člověka tne.

„Amerika je obrovská země a naše zákony a ústava jsou nejlepší na světě,“ pokračoval Sunderland. „Nicméně naše země není tak zdravá, jak bychom si přáli. Na tom se myslím všichni shodneme, ne?“ Wesley se podíval na Lance Burtona a Donalda Beglaubtera. Nechtěli nic komentovat, pokud nebudou tázáni, a on by také neměl, naznačovaly mu jejich vážné tváře.

Wesley cítil, jak se mu stahuje kůže na obličeji. Nebylo pochyb, že prezident Jansen od minula využil času a celou záležitost si nesčetněkrát přemílal v hlavě ve snaze najít nejvýhodnější výchozí pozici pro diskusi, do které se teď pustí. Určitě to byla otázka načasování, že se museli sejít právě dnes, a teď už jde do tuhého. Cítil to až v morku kostí.

„Domnívám se, že právě nastal vhodný okamžik, abys nám řekl, že to celé je vtip, Thomasi!“ Byl to Stephen Lovell, ministr spravedlnosti, kdo konečně promluvil. Tvářil se, jako by u něho právě odezněl největší šok poté, co ho někdo kopl do rozkroku. Podobnou bolest aby člověk pohledal. Minulý týden oslavil Stephen Lovell pětapadesáté narozeniny a na oslavě skotačil jako zjara narozené hříbě. Teď to téměř vypadalo, že mu smrtka klepe na dveře.

„Vtip? Ne, Stephene, to rozhodně ne!“ Sunderland se rozhlédl kolem sebe. „Když náš prezident přichází s tak kontroverzní vizí, jak v této zemi zastavit vlnu násilí, pak to pravděpodobně vychází z jeho vlastního utrpení. Myslím, že by na to nikdo z nás neměl zapomínat. Znali jsme jak Caroll, tak i Mimi, a víme, jakou ztrátu prezident prožil. Tys tam byl přece taky, tu noc po volbách, Stephene. Ale kromě toho nesmíme zapomenout ani na to, že jde o prezidenta, který získal ohromující volební vítězství díky tomu, že vždycky šel přímo k jádru problému. Všichni dobře víme, že za každé vlády, která tady kdy byla, existovali lidé, co se vážně zabývali našimi zákony o zbraních a velkými problémy s kriminalitou v upřímné víře, že to k něčemu bude. Ale teď toho na chvíli nechme a zeptejme se sami sebe, jestli za posledních sto let došlo k nějakému zásadnímu průlomu, díky němuž by se lidé opět odvážili chodit v noci po ulicích, ano, na některých místech dokonce i ve dne, aniž by někdo ohrožoval jejich život a zdraví. Všichni známe odpověď! Ne, to se nestalo!“

„Ale když se na to podíváme zblízka, tak k tomu přece jen došlo, ne?“ V uhlově černé tváři vedoucího tiskového odboru Lance Burtona se zračil jak šok, tak pobouření. Zdálo se, že se každým okamžikem chystá vykřičet, že prezidentovi už úplně přeskočilo.

Sunderland jeho výrok ignoroval. „Dobrá! Kdo začne? Co ty, Wesley? Jsi z nás nejmladší, takže právě ty reprezentuješ budoucnost a většinu voličů. My staré krysy ti budeme naslouchat.“ Sunderland se znovu pokusil o úsměv, ale vyšla mu z toho jen bolestivá grimasa.

Wesley sepjal ruce. Padl do pasti. Celé čtyři týdny se k záležitosti nevyjádřil, a teď se mu to vrátilo. Ze všeho nejvíc měl chuť ty papíry sebrat a přede všemi je zmačkat. Hodit je na zem a skákat po nich. Utéct od všeho. Utéct a najít si práci jako vedoucí zábavy pro turisty na St. Croix. Nahlas zařvat a pak za sebou bouchnout dveřmi. Jak jinak by se taky měl postavit k této fašistické slátanině, která zcela pomíjí ústavu a ústavou zajištěná základní práva občanů? Cokoli jiného by bylo jen plýtvání časem. Je lepší opustit starý škuner dřív, než se potopí. Uvolnil sevření rukou a rozhlédl se kolem sebe. S výjimkou Sunderlanda před sebou viděl jen otce od rodin. Čestné muže, kteří celý život poctivě dřeli, aby se postarali o manželku a děti. Muže, kteří se v této v chvíli, pravděpodobně poprvé v životě, musí obávat o vlastní budoucnost. Protože právě teď je jejich loajalita vystavena zkoušce. Teď si musí vybrat. Nyní musí buď říct ano změnám a pokračovat v nově zavedeném pořádku, dokud nebude celá vláda po soudních žalobách a ponížení pravděpodobně odstavena od moci, nebo se rozloučit se zaměstnáním, a tím položit základ spekulacím, skandálům a nejistotě. Bylo mu jasné, proč všichni vypadají tak zničeně.

Nakonec potřásl hlavou. „Těžko si dokážu představit, že zítra nebo pozítří nebo kdykoli jindy budu mít na tento návrh jiný názor, to vám říkám upřímně. Na rozmyšlení jsem dostal několik týdnů, a i když si dobře uvědomuji celkový záměr návrhu, zatím jsem ještě pořád nezměnil názor. Je v něm popsáno mnoho věcí, které se mi zdají nerealizovatelné. Jedna věc je, jestli je vůbec možné bez úhony předložit Kongresu tak zásadní omezení ústavou daného práva bránit se zbraní, o tom velmi pochybuji. Druhou věcí je, zda člověk politicky ustojí tak radikální proměnu mediální politiky, sociální politiky a stávajícího uplatňovaného práva. V tomto dokumentu je příliš mnoho beznadějných bodů, příliš mnoho věcí, jejichž prosazení nedokážeme obhájit, strašně moc mimoparlamentní šikany. Kdybych byl požádán, abych ten návrh prezentoval veřejnosti, já osobně bych ho nedokázal obhájit.“

„Tak to si asi budeš muset najít novou práci, Wesley!“ odvětil Sunderland.

Očekával, že něco podobného uslyší. Prý to pro nikoho nebude mít žádné následky, říkal Sunderland. Povídali, že mu hráli.

Sunderland si své přeřeknutí taky uvědomil a začal se probírat hromádkou papírů před sebou. Tento trik pochytil od Jansena, ten ho však prováděl se šarmem. Nikdo nebyl na pochybách, když se Jansen pokoušel zahladit nějakou chybičku, protože se to stávalo denně. U Sunderlanda vypadalo zahlazování sebemenšího problému podezřeleji než aféra Watergate.

„Nechápej mě špatně, Wesley,“ pokračoval. „Je pravda, že vyjít ven s takovou zprávou je těžké, ale zároveň je to i výzva. Který jiný tiskový mluvčí v dějinách země dostal příležitost prezentovat tak významnou věc? A prezentovat ji správným způsobem? No řekni.“

Wesley mu na to neskočil. „Goebbels dostal za úkol naučit Němce, aby si zamilovali nacismus, přáli si válku a chtěli se zbavit všech Židů! To pro něj taky musela být zajímavá výzva.“

Sunderland zavrtěl hlavou. To přirovnání ho rozzuřilo, ale nedal na sobě nic znát. „V naší zemi si nepřejeme žádnou propagandu. Není v našem zájmu otravovat našim spoluobčanům život, to dobře víš. To vědí všichni, kdo prezidenta znají. Chce pro národ a pro svou zemi to nejlepší.“

„Jako Goebbels?“ Tentokrát si slovo vzal Donald Beglaubter, asistent Lance Burtona. Nikdy se ničeho nebál. „Cítím to stejně jako Wesley. Tento program nedokážeme obhájit ani před Kongresem, ani sami před sebou. Je to nedemokratické a jako celek nerealizovatelné. Získáme tolik nepřátel, že se budeme muset ohlížet přes rameno, dokonce i když půjdeme na záchod. Podobné myšlenky se trestají smrtí, toho si je snad pan prezident dobře vědom.“

Sunderland se znovu probíral papíry. Jestli toho nenechá, bude si Wesley muset svázat ruce, aby nevstal a nevyhodil celou hromadu za dveře. Zamračil se směrem k Donaldovi, který si z řídkých vlasů udělal na hlavě vrabčí hnízdo.

„To je možné!“ odpověděl konečně Sunderland. „Je možné, že s návrhem je spojeno i bezpečnostní riziko, ale nejsem si tím úplně jistý. Co na to říká náš ministr spravedlnosti? Stephene?“

Lovell se poškrábal po černém strništi na bradě. Byla už spousta hodin. Za chvíli bude čas na denní holení číslo dvě. „Potřeboval bych vědět, zda byl o celé záležitosti informován viceprezident.“

„Chraň Bůh, to ne!“ Sunderlandův úsměv byl téměř upřímný. „Přece ho znáš, Stephene, ten by to neudržel v tajnosti ani pět minut.“

„Nebo je to spíš proto, že by se proti těmhle sračkám rázně postavil,“ Lovell lehce bouchl rukou do stohu papírů před sebou, „a vložil by do toho tolik síly, že by se to pro vás stalo příliš velkým soustem?“

Sunderlandovi odumřel smích na rtech. „I proto, ano. Ale právě teď se bavíme o tvém názoru, Stephene, a ne o tom, co si myslí viceprezident. Nemáš chuť pročíst si ten návrh ještě jednou a podívat se na něj čerstvýma očima?“

„Promiň, prosím tě, ale proč bych měl mít chuť si to znovu číst?“ Ministr spravedlnosti se postavil, odhodil sako na bustu George Washingtona a naklonil se přes stůl. „Teď mě dobře poslouchej! Bavíme se tady o nezákonných metodách, že ano? Přísná omezení řádně fungujících továren na výrobu zbraní, nucené odevzdávání munice, nucené posílání pracovních sil domů, zákaz vycházení bez identifikačního průkazu, tvrdá cenzura sdělovacích prostředků, zákaz spolků sdružujících lidi se zbraněmi a kriminalizace ústavou schválených militantních skupin. Mluvíme tady o sledování, podpoře udávání a odposlouchávání v takové míře, že proti tomu i starý dobrý Sovětský svaz vypadá jako mateřská školka. Píše se tam o zvýšení kriminalizace drobných trestných činů.“ Zavrtěl hlavou. „Úplně to před sebou vidím. Naprosto obyčejný puberťák, co ještě chodí do školy, najde v šuplíku staršího bratra pár jointů, vezme si je s sebou na mejdan a lehce tím riskuje, že si nadobro zničí život.“

„To si zničí stejně, když to svinstvo vykouří, Stephene, přestaň dělat naivního. Radši si všimni, že v návrhu se nemluví o trestech, ale jen o kriminalizaci. Musíš uznat, že je tam spousta zajímavých podnětů, jak se v budoucnosti vypořádat s kriminalitou místo udílení vězeňských trestů, ne?“ Sunderland přimhouřil oči, takže nebylo možné zjistit, jestli se v nich ukrývá vztek. „Jak tobě, tak i Jansenovi je jasné, že se to nedá provést celé najednou. Prezident ví, jak to vypadá na tvém ministerstvu i v Kongresu. Bavíme se tady o stanovení cíle, jehož dosažení může trvat roky. Vždyť stojíme na úplném začátku, ne? Kdoví, možná budeme mít na prosazení osm let, ale každopádně dokážeme pro většinu popsaných věcí alespoň připravit půdu. Pojďme se raději zaměřit přímo na text a rozhodnout, které věci se dají použít hned a které až později.“

„Stanovení cíle? Rozhodně ne mého. Vím, čím vším si prezident prošel a že to nebyla žádná legrace. Jak jsi sám řekl, byl jsem u toho, když byla Mimi zavražděna, a není snadné na to zapomenout. Nicméně tahle fušeřina se mým osobním cílům neblíží ani zdaleka, a kdyby se mě prezident obtěžoval nejdřív zeptat, tak by to dobře věděl.“ Od ministra spravedlnosti to znělo jako ultimátum. Velmi znepokojující.

„S tímhle programem rozhodně nemáme šanci na osm let, ať už uděláme cokoli,“ dodal Wesley a vstal. Přešel k mahagonovému sekretáři, stojícímu pod obrazem Johna F. Kennedyho. Jansen si ho tam nechal pověsit vedle americké vlajky. Z termosky si nalil další šálek kávy. Od ranního probuzení to byla už pátá a ruce se mu začaly třást již před drahnou chvílí, ale bez kávy by to nezvládl. „Zatracená práce, sakra!“ Svého výbuchu zalitoval hned, jak mu ta slova přešla přes rty. „Smyslem politiky je přece mazaně dosáhnout vlastních cílů. Tenhle návrh, to je, jako bychom všem na veřejnosti stáhli kalhoty. Je neohrabaný a bez politického citu pro věc. Prezidentovi, jak ho znám já, se to vůbec nepodobá. Co se sakra děje? Pravicové křídlo v naší vlastní straně se bude cítit hodně ukřivděně, a to vůbec nemluvím o republikánském křídle jak v Senátu, tak ve Sněmovně reprezentantů. Po zveřejnění tohohle papíru nepřežijeme ani do druhého dne, jestli chcete slyšet můj názor. Máme vládu s nejvyšším počtem mandátů v americké historii, a sami strkáme hlavu do oprátky. Pokud bude tento návrh nebo pouhá jeho část zveřejněna, všichni ti, které jsme cestou sem porazili, si budou mnout ruce. V republikánské straně budou řičet nadšením.“

„Naprosto souhlasím!“ Nejstarší člen vlády, ministr obrany Wayne Henderson, se zamračil. Jeho slovo mělo váhu, o tom nebylo pochyb. Málokdy něco řekl, zřídka udělal nějaký chytrý tah, ale jako politický ukazatel byl vynikající. Když Henderson něco řekl, miliony Američanů měly na věc stejný názor, a tohle vědět bylo k nezaplacení. „Prezident naprosto překročil únosnou mez. Pokud by se člověk pokusil tento program uvést do života, zemi by to stálo biliony dolarů a z ekonomického hlediska bychom se vrátili nejméně o třicet let zpátky,“ zabručel. „V podstatě se tady bavíme o metodách diktatury, jedná se o tak obrovské výdaje, že je země prostě nemůže zvládnout. A navíc by lidé byli kruci hodně podráždění a naštvaní. Tohle je Amerika. Ne žádný zatracený stát s ropou kdesi v písku. Musí to sakra schválit Kongres a v konečném důsledku to musí odsouhlasit i voliči.“

„Máš teď na mysli vlastní rozpočet pro obranu, Wayne?“ Sunderland se zahleděl do stolu.

„Co to je za kecy? Vůbec ne. Myslím na to, kolik bude stát ztráta ušlé mzdy v průmyslu a zvýšené náklady na soudní a trestní aparáty a sociální služby. A taky se zamýšlím nad mnoha lobbistickými skupinami, které zuby nehty bojují za to, aby obyčejným občanům vymohly větší svobody, a které dokážou být zatraceně nepříjemné, když se jim člověk zaryje do kůže. Ale my do nich v tomhle případě neryjeme, Thomasi, to ti musí být jasné; drásáme je do krve a házíme na oheň, kruci. Já se s tím prostě nemůžu ztotožnit. Budeme hlasovat?“

„Dobře, Wayne!“

Sunderland to řekl stručně, to musel Wesley uznat, ale v obličeji byl vzteky celý bílý. Teď nemluvil ředitel kanceláře prezidenta, ale zmrzačený byrokrat, který se pod tou slupkou skrývá. Ten, který Jansenovi olízne zadek pokaždé, když si uleví. „Domnívám se, že propříště by sis měl návrh lépe prostudovat, protože tvoje závěry ohledně výdajů jsou přesným opakem toho, k čemu jsem po přečtení programu dospěl já. Co se týká hlasování, myslím, že je na to trochu brzy, ale dobrá, máme volnou diskusi. Nezapomeňte ale na jedno. Zítra se každopádně setkáme znovu, bez ohledu na to, jak hlasování dopadne, a návrh probereme s prezidentem.“

Vtom se ozval ministr spravedlnosti Lovell. „Ptám se sám sebe: proč se tento návrh objevil právě teď? Proč je tak důležitý, že všechny ostatní pracovní úkoly byly odsunuty? Má to snad něco společného s procesem proti Budu Curtisovi? Můžeme se dohadovat, že prezident chce spustit veřejnou debatu dřív, než se Curtis začne odvolávat a opět se na něj upře pozornost?“

Sunderland se zhluboka nadechl. „Stephene! Tyhle věci budou lidi dávat do souvislosti bez ohledu na cokoli. I když s návrhem vystoupíme až za tři roky, stejně to s tím budou spojovat. Ten zpropadený vrah se vždycky bude odněkud chechtat.“

Lovell zavrtěl hlavou. „Případ vraždy a Jansenův návrh se budou samozřejmě vždycky spojovat. Ale možná se prezident DOMNÍVÁ, že tyhle dvě věci nebudou dávány do souvislosti, když návrh předloží tak otevřeně, jak to právě chce udělat. Možná ztratil cit pro situaci i zdravý úsudek.“

„Lidi budou mít dojem, že už naprosto zešílel,“ dodal Donald Beglaubter.

Takhle na rovinu by to Wesley rozhodně neřekl, ale to bylo koneckonců náplní práce asistenta vedoucího tiskového odboru. Všechny otázky se musely nastolit, a to právě teď dělal.

„Zbláznil nezbláznil. Měli bychom hlasovat, jak navrhuje ministr obrany,“ řekl Lance Burton a rozhlédl se kolem sebe. Všichni až na Sunderlanda souhlasně přikývli. „Kdo je proti zveřejnění prezidentova návrhu?“

Ruku nezvedl pouze Sunderland. Podíval se na Billyho Johnsona. „Taky jsi zvedl ruku, Billy. Zatím jsi nám ale pořád neřekl, co si o tom myslíš ty.“

Ministr z ministerstva pro vnitřní bezpečnost, v běžné řeči označovaného jako ministerstvo bezpečnosti, které prezident George W. Bush založil po útoku na Světové obchodní centrum, chvíli seděl a přemýšlel. Na pohled to byl velký a tvrdý chlap, který už v životě zažil mnoho nepěkných věcí, ale pořád byl jedním z nejrozvážnějších Jansenových ministrů. Byl inteligentní a měl přehled. Wesley k němu cítil nejvyšší respekt.

„Domnívám se,“ řekl nakonec tiše. „Domnívám se, že se musíme podívat pravdě do očí. Jednoho krásného dne nastane čas, kdy se bude muset udělat něco podobného tomuto návrhu. Ale současně musím říct, že z celého srdce doufám, že takovou společnost, jakou nám tady prezident nastínil, nikdy nezažiju. Snad to nastane až v daleké budoucnosti, za mnoho generací. Moje ministerstvo má jak vnitrostátní, tak i mezinárodní úkoly, ale v podstatě bylo vytvořeno jen v důsledku útoku na Světové obchodní centrum, jako ochrana proti totalitním systémům. I proto si nedokážu představit, že by moje ministerstvo používalo stejně nepřijatelné metody jako naši nepřátelé.“

„Promiň, že se o tom zmiňuji, Billy,“ ozval se Sunderland. „Ale ty sám jsi při násilném přepadení ztratil blízkého člena rodiny. Kdybychom tehdy měli tyto zákony, možná by tvůj syn dneska mohl žít!“

Velký muž dlouho seděl a zíral do země. „Nemyslíš, že nad tím taky uvažuji, Thomasi? Co myslíš?“

Wesleyho čekala dlouhá noc, a ani CNN, ani Playboy, ani náhodná milenka do postele, kterou sbalil v oblíbené kavárně pod okny svého bytu, mu nedokázaly zklidnit myšlenky. Ranní schůzka mu připadala jako zkouška, kterou není možné úspěšně složit.

Uprostřed noci náhle vstal, naprosto bdělý. Tělo mu rozechvívaly děsivé myšlenky. Na chvíli se zahleděl na cizí nahou ženu, která spala vedle něj, a zvažoval, jestli nemá zavolat otci. Je moudrý, jistě mu dokáže správně poradit. Pravděpodobně bude smrtelně unavený a přes nově vyleštěnou zubní protézu bude cedit nadávky, ale vyslechne ho. Potom Wesleymu poradí, aby dal bez předchozího varování výpověď. V to alespoň doufal. Chvíli seděl se sluchátkem v ruce a nakonec ho tiše položil. Nic se nesmí dostat mimo tyto čtyři stěny, tak to říkal Sunderland. Kdo může vědět, jestli jeho telefonní spojení je tak bezpečné, jak si namlouvá?

Sakra, pomyslel si. Opravdu už na mě za rohem číhá paranoia?

Vstal v pět hodin ráno, zavolal svému řidiči a nechal dívku odvézt domů. Sám se oblékl do joggingové soupravy a vydal se tmou na dlouhou cestu kolem Památníku vietnamských veteránů a nekonečných řad jmen vyrytých v černé žule. Když se konečně dostal pod kopuli osvětleného Lincolnova mramorového pomníku, četl si desky s Gettysburským projevem. Bůhví pokolikáté už. Bylo zde napsáno: „Vláda lidu, prostřednictvím lidu a pro lid.“ Zatraceně dobře řečeno!

Zaklonil hlavu a zadíval na melancholický výraz Abrahama Lincolna. „Tobě je jasné, co se tady děje, že jo?“ zašeptal. „Skončí to špatně.“

Vtom zaslechl, jak za ním zapraskala větvička a zašumělo listí. Otočil se na patě a na okamžik si byl jistý, že ho někdo sleduje. Před ním se pohupovaly shluky holých, šedivých keřů. Na chvíli opět pocítil strach a zranitelnost. Copak do omrzení neslýchal, že se člověk nemá po nocích sám procházet ulicemi Washingtonu? Že má sedět doma, dokud sluneční paprsky neozáří prostory mezi obytnými bloky? Setřásl ze sebe pochyby a zadíval se směrem k Washingtonovu památníku, kolem nějž už se procházelo několik lidí. Jeden nebo dva na sobě mají uniformu, jak si spokojeně povšiml.

Přešel na štěrk, zaklonil hlavu a nosem vtáhl charakteristický vlhký vzduch od řeky Potomac. Za ním se rozléhal křik racků. Jaká svěžest a klid, jaká spásná svěžest a klid.

A za chvíli se úplně rozední.

Když přišel do kanceláře, měl na počítači vzkaz. Schůzka se bude konat ve stejné místnosti jako předchozího dne. Prohlédl si poštu, probral se novinovými výstřižky, nadiktoval sekretářce dvě krátká tisková prohlášení a urovnal si kravatu. Pak se vydal na nelehkou cestu do zasedací místnosti, připraven dát výpověď, když nebude vyhnutí.

Když Wesley vešel dovnitř, prezident vstal ze svého místa uprostřed místnosti a poplácal ho po rameni. Přestože se Bruce Jansen přátelsky usmíval, bylo jasné, že čte ve Wesleyho myšlenkách jako v otevřené knize. Wesley sklopil zrak na podlahu.

„Dobře to dopadne, příteli,“ řekl prezident a stiskl mu paži. Potom přešel ke dveřím a stejným způsobem přivítal dalšího nově příchozího.

Za pět minut zavřeli černě odění bezpečnostní agenti dveře. Jediný, kdo se zúčastnil včerejší schůzky a dnes nepřišel, byl ministr spravedlnosti Stephen Lovell. Za chvíli oznámí, že odstoupil, pomyslel si Wesley. Než tahle schůzka skončí, ještě jich pár takových přibude.

Wesley se rozhlédl kolem sebe. Všichni byli smrtelně vážní, ale zároveň klidní, jako by jednali podle tajného plánu. Mohlo by jít o hrozbu kolektivní rezignace? Udělali by to, aniž by se na něj obrátili? Nevěří mu snad?

Znovu se kolem sebe rozhlédl. Pro každého z nich to bylo jako volba mezi morem a cholerou. Pokud budou hlasovat proti prezidentovi, jejich dny jsou sečteny, a jestliže v průběhu noci změnili názor stejně jako svého času Sunderland, potom se proti nim obrátí celá země. Všichni mají důvod obávat se o vlastní budoucnost, ať už to dopadne jakkoli. Noc dokáže lidi hodně změnit. Noc dokáže lidi vyděsit, ale také v nich vyvolat nové vizionářské pohledy nebo obrovské pochybnosti. On sám názor pořád ještě nezměnil. Pro něj byl Jansenův návrh utopií.

Vtom prezident vstal a naklonil se nad ohromný zasedací stůl. Vypadal vyrovnaně, vlastně po dlouhé době konečně vypadal dobře. Vlasy se mu leskly a oči zářily. Podobal se muži, který už si dal všechny záležitosti do pořádku.

„Dostali jsme zprávu, že se ministr spravedlnosti opozdí,“ spustil na úvod. „Zatím ještě nevíme proč, ale podle mé sekretářky byla jeho manželka, která volala, velmi rozrušená. Počítám, že později se dozvíme podrobnosti, ale prozatím bych navrhoval, abychom začali.“

Usmál se a napřímil se. „Dobrá, vidím na vás, že nejste ve své kůži. Dokonce jste si ani nenabídli žádný z výborných zákusků z naší jídelny. Podívejte, dánské koláčky, existuje snad něco chutnějšího?“ Sám si jeden kousek vzal a zakousl se do něj. „No, asi raději přejdeme k věci,“ zamumlal a otřel si z koutků úst cukr. „Jsem hluboce přesvědčen, že v naší zemi špatně používáme svěřené prostředky. Statistiky znáte sami. Nikdy dřív nebyly naše věznice tak přeplněné, nikdy nebyly naše školy tak ošuntělé, nikdy jsme nebyli obéznější a nikdy dřív jsme ve volném čase nebyli tak pasivní. Špatně utrácíme peníze a mizerně využíváme své zdroje. To vede k nedobrému stavu naší vlasti a nepřímo i k tomu, s čím chci podle svého návrhu skoncovat.“

Prošel kolem řady židlí a každou z nich pohladil po koženém opěradle. Wesley jasně ucítil jeho vodu po holení.

„Vy jste ti, kdo mi pomůže navrátit tuto zemi zpět k našim nejušlechtilejším ideálům,“ pokračoval. „A teď bych vám rád řekl, co podle mě k těmto ideálům rozhodně nepatří. Potom se vás každého zvlášť zeptám, na čí straně stojíte.“

Zastavil se na konci stolu, před krbem. „Všichni to víte, ale stejně to musím říct. Pravděpodobnost, že bude dítě zavražděno v den svého narození, je v USA vyšší než v kterýkoli jiný den jeho života. Nemluvím teď o potratu nebo vraždě v matčině lůně, jak se to stalo mému vlastnímu synáčkovi, ale o dětech, co se přirozenou cestou narodí lidem, kteří by je měli milovat a chránit, a místo toho jim vezmou život. Znamená to snad, že jsme v naší vlasti nedokázali naučit otce a matky těchto nevinných dětí, aby si vážili života jako té nejposvátnější věci na světě? Ne, neznamená.“

Podíval se na Billyho Johnsona, který seděl s temnými kruhy pod očima a vypadal, že celou noc ani oka nezamhouřil.

„Billy! Když tě svého času vedoucí tiskového odboru Lance Burton doporučil na místo ministra pro vnitřní bezpečnost, byl jsem pochopitelně informován, že máš stejně jako já velký smutek na duši. Tvůj jediný syn byl zavražděn na ulici a ty sis kvůli tomu tenkrát musel vzít v bývalém zaměstnání na nějakou dobu volno. Slyšel jsem o tom těžkém kříži, který ty a tvoje manželka nesete, a dozvěděl jsem se, co se stalo.“

Billy Johnson vděčně pohlédl směrem k Burtonovi a tiše přikývl.

„Tvůj syn Andrew udělal jen to, že si oblékl pěknou novou značkovou bundu, nemám pravdu? Vyrazil si do města a potkal tam pár rváčů, kteří mu ji chtěli vzít a zavraždili ho, protože se jí nechtěl vzdát. Zavraždili ho kvůli nové bundě, jestli se nemýlím?“

Oba velcí muži se znovu setkali pohledem. Billy Johnson si povzdechl, všichni to slyšeli.

„Billy, i když tě to těžce zasáhlo a začal jsi mít psychické problémy, ani na okamžik jsem se nerozmýšlel a jmenoval tě ministrem na jednom z nejnáročnějších a nejvíce sledovaných ministerstev, která u nás máme. To, co se stalo osudným tvému synovi, by zlomilo každého otce, ale jen málokdo by se dokázal stejně jako ty zvednout a dál pokračovat v práci. Jestli se mají věci změnit, pak to jinak nejde, nemám pravdu? Jsem totiž přesvědčený, že i ty můžeš dnes stejně jako já říct, že tvůj syn se stal obětí chybného vývoje v naší zemi, a to musí přestat.“ Opět se podíval dolů na Billyho. Ten jen tiše přikyvoval. Nechceme přece jen poklidně žít v zemi, kde hmotné statky často znamenají víc než čest a život, nebo snad ano? V zemi, kde se člověk nebojí Boha a dostatečně nemiluje své bližní, ale kde ho naopak nikdy neopouští strach ze souseda a kde místo lásky k bližnímu sahá po zbrani. Vybrali jsme tě pro tuto funkci, Billy, protože víme, že tvoje ideály jsou ušlechtilejší než většiny ostatních, a teď jsou to právě tvé ideály, které pro nás představují výzvu. Musíš mi slíbit, že jim zůstaneš věrný a navzdory svému velkému osobnímu neštěstí budeš schopen oddělit minulost od přítomnosti a bojovat za ty, kteří pořád ještě žijí. Bojovat za kluky a holky, kteří doufají, že se ve své nové bundě budou moci v klidu projít i zítra a pozítří.“

Rozložitý muž a prezident se na sebe nepopsatelným způsobem podívali. Člověk musel sklopit zrak. Alespoň Wesley to každopádně udělal.

„Kongres už dlouhou dobu požaduje obecně přísnější tresty pro zločince. Jak víte, v jednotlivých státech se na výkony těchto trestů vynakládají ohromné částky. A také víte, že dotace pro jednotlivé státy jsou často podmíněny tím, aby tyto státy postupovaly podle federálního soudního nařízení o udělování tvrdších trestů pachatelům v soudním řízení. Ale ptám se: funguje to v praxi? Ano, ptám se vás!“ Stejně jako většina přítomných zavrtěl hlavou. To byl Jansen. Když vešel do místnosti, člověk už nebyl jen pouhým posluchačem, ale všeho se osobně účastnil, a to každým nervovým zakončením jak v mozku, tak i po těle.

„Ne, zločin a trest jsou veličiny, se kterými není jednoduché správně naložit. Je kupříkladu rozumné a správné posílat lidi do vězení kvůli takovým maličkostem, jako jsou prostituce, přechovávání marihuany nebo drobné kapesní krádeže? Máme kvůli tomu držet lidi spoutané v nehostinných celách? Ne, já říkám ne, ne a ještě jednou ne. Raději odstraňme pouta, prostituci, drogy a krádeže. To se lehce řekne, já vím! A proto také musíme zpočátku postupovat tvrdě, abychom se dostali dál, ale přitom musíme mít stanovený cíl. Chápete mě?“

Rozhlédl se kolem sebe. Pár jich pokyvovalo hlavou, ale většina hleděla do stolu. Wesley krátce přikývl, nemohl jinak.

Prezident několikrát polkl. „Známe groteskní případy vymáhání práva v naší zemi. V některých státech může dnes člověk skončit ve vězení za to, že nemá psa přivázaného na vodítku nebo že jede autem bez řidičského průkazu. To je šílené, tvrdím já.“ Uchopil karafu stojící před ním a nalil si sklenici vody.

Wesley už tohle všechno v minulosti slyšel, každý v místnosti už to slyšel. Ale nikdo nic neříkal.

Jansen si otřel rty. „Určitě si dokážeme vybavit hodně věcí, které jsou mnohem horší než psi bez vodítek a které běžní občané do značné míry beztrestně provádějí každý den. Věci, za které by jim v Saúdské Arábii usekli hlavu.“ Krátce se zasmál a potom znovu zvážněl. Pohled se mu chvěl. „V okrese Maricopa jsou lidé posíláni na ulici v poutech, i když jsou odsouzeni za méně závažné trestné činy. Za vykouření jediné cigarety dostanou třicet dní v cele navíc. Je tohle všechno správné, když teď, při volání po větší bezpečnosti, víme, že nic z toho nemá na četnost recidivy sebemenší vliv?

Pětapadesát dolarů denně nás stojí věznění na smrt odsouzeného, ale chemikálie, které by ho zabily, stojí méně než sto dolarů. Všechno se dá přeměnit na čísla. Během posledních pětadvaceti let jsme vynaložili téměř dvě miliardy dolarů na to, abychom šest nebo sedm stovek lidí poslali do cel smrti, kde potom mnoho let sedí a čekají na popravu. V amerických vězeních jsme právě přivítali třímiliontého vězně, zatímco v roce 1970 bylo vězněno pouze dvě stě tisíc osob. Amerika představuje pět procent světové populace, ale čítá více než dvacet pět procent všech vězňů na světě. Všechno se dá vyčíslit statisticky, penězi a pravidly. To je věc k zamyšlení, ne? Ale co s tím uděláme?

Víme, že v Kalifornii překračují výdaje na vězeňský systém částky určené na školství, a proto tam není dostatek peněz na to, aby děti získaly dobrý start do života. Problémy se pomalu kupí, ale všichni politici, kteří do sebe strkají, aby mohli nastoupit do vlaku, který nás doveze do lepší společnosti, zapomínají v té rychlosti vlak řídit.“ Zavrtěl hlavou. „A nakonec nám není ani divné, že u dětí provádíme osobní prohlídky dřív, než jim dovolíme vstoupit do školy. Co se tady děje?“

Prudce se otočil k Donaldu Beglaubterovi, který seděl a počítal ramena křišťálového lustru nad hlavou. „Za chvíli dostaneš prostor, abys nám mohl předestřít své sžíravé pravdy, Donalde. Ale nejdřív mi řekni jedno. Co pro tebe znamená Paducah v Kentucky? Řekneš mi to, příteli?“

Donald Beglaubter sklíčeně protáhl koutky. Podle jeho názoru byla ta otázka evidentně idiotská. Tomuto asistentovi vedoucího komunikačního odboru to pálilo velmi dobře, ale nechtěl být osobně do ničeho zatahován. „Co to znamená? Jedná se o krásné městečko u řeky Ohio. Místo, kde jsem vyrůstal, to se nebojím přiznat.“

„Ano, Paducah je krásné městečko. Příjemné místo, kde se každý s každým aspoň trochu zná. Proto jsem si také jistý, že znáš jednoho nebo více příbuzných dětí, které před několika lety zavraždil jejich spolužák Michael Carneal. Nemám pravdu, Donalde?“

Donald Beglaubter přikývl. „Ano, jednoho znám!“

„Takže mi možná můžeš říct, kolik bylo vrahovi let, Donalde!“

Beglaubter se podíval přímo na prezidenta. „Bylo mu asi čtrnáct. Ale promiňte, pane prezidente, ta nešťastná událost nebyla typická. V tak velké zemi, jako je Amerika, se podobná zvěrstva sice stávají, ale jde jen o jednotlivé případy. Jestli chcete znát můj názor, zásahy, které navrhujete vy, jsou mnohem strašnější než ta tragédie v Paducahu, pane prezidente.“

Wesley pohlédl na Jansena. Všichni se na něj podívali.

„Děkuji ti za upřímnost, Donalde, ale masakr v Paducahu nebyl jednotlivý případ, to je symptom. Sotva před pár týdny pochoval Peter Halliwel ze Sněmovny reprezentantů svého syna, že? Je pravda, že vrahem zřejmě nebyl školák, ale když se trochu zamyslíš, jistě dokážeš vyjmenovat další zvěrstva, Donalde. Fort Gibson v Oklahomě, Littleton v Coloradu, Springfield v Oregonu, Jonesboro v Arkansasu… To všechno jsou místa, kde děti najednou zešílí a zavraždí své spolužáky. Vzpomeň si na Jeffa Weise ze střední školy v Red Lake v Minnesotě. Kolikrát už se něco takového stalo? Tohle nebo něco podobného? Stačí si vzpomenout na odstřelovače před osmi nebo devíti lety ve Washingtonu a teď v New Yorku. Kolik obětí má ten odstřelovač v New Yorku během posledních měsíců na svědomí, Donalde? Ty to máš určitě ze všech lidí v této místnosti nejlépe spočítané.“

„Devět!“ pošeptal mu Wesley. Pokud někdo potřeboval podpořit fakty, byl to právě Donald.

Jansen se zadíval na vztyčené prsty Donalda Beglaubtera. „Ano, devět lidí, to je správně. Každý den se o tom dočteme v novinách. Můžeme říct, že se v této zemi cítíme bezpečně? Máme chuť se v těchto chvílích procházet po 42. ulici nebo Madison Avenue, když víme, že to může být životu nebezpečné? Že odstřelovač je na čekané a má nás v hledáčku? Ne, že? Neměli bychom s tím něco udělat? Copak to nejsme právě my, co tady teď sedíme, kdo s tím může něco dělat, nebo se snad mýlím? Měl by snad zasáhnout někdo jiný?“

Rozhlédl se kolem sebe, a když se členové vlády jeden po druhém vzchopili, aby se mu podívali přímo do očí, přikývl.

„Ano, vy to víte. Pouze my, kteří sedíme v této místnosti, s tím dokážeme něco udělat. My, nikdo jiný, je to jasné?“

Někteří z nich těžce oddechovali. Vedoucí tiskového odboru i jeho asistent si nalili kávu do porcelánových šálků se zlatým okrajem. Wesleymu poskakovaly nohy pod stolem. Taktika byla zřejmá. Tlouct je strohými fakty, dokud nezměknou.

Wesley se podíval na Thomase Sunderlanda, který naprosto nečekaně seděl a nepřítomně zíral před sebe. Vtom za Wesleym proklouzla prezidentova sekretářka. Položila před prezidenta kousek papíru a opět se z místnosti tiše vytratila.

Jansen se na vzkaz dlouho díval a pak ho od sebe odstrčil po tmavém oválném stole.

Ministr spravedlnosti žádá o odstoupení z funkce, vsadil by se Wesley. Pohlédl na Donalda Beglaubtera. Bylo zřejmé, že má stejný názor.

„Jedná se o vzkaz od ministra spravedlnosti.“ Prezident odložil brýle na čtení vedle papíru. „Vzkazuje vládě, že se dnes nemůže schůze zúčastnit, ale návrhu dává svou plnou podporu.“

Wesley se stejně jako všichni ostatní napřímil v křesle. Zatraceně, to bylo! Zahleděl se na papír, jako kdyby v něm byla magická síla. Na kousku papíru bylo hodně slov. Mnohem víc, než kolik jim Jansen řekl.

Ministr obrany Henderson si toho pravděpodobně také všiml. „Uvedl Stephen nějaký důvod pro svou nepřítomnost a pro tento zvláštní způsob, jak nám své rozhodnutí sdělil?“ zeptal se.

„Ano!“ přikývl prezident. „Ano, uvedl. Jeho odpověď nalezneme v jediné informaci. V noci byly jeho stará matka a šestnáctiletá dcera v matčině domě přepadeny. Dcera tam pobývala na krátké prázdninové návštěvě. Obě dvě odvezli do nemocnice v Baltimoru a ministr spravedlnosti je u nich.“

„Panebože, je to vážné?“ Thomas Sunderland už určitě uvažoval nad konceptem pozdravu, který jeho sekretářka pošle spolu s květinami jménem štábu Bílého domu.

„Nevím, jak je na tom stará paní, ale Stephenova dcera se vzhledem k okolnostem cítí dobře.“

„K okolnostem? Co se stalo, ví se to?“ Opět to byl Sunderland, kdo se zeptal.

„Obě byly znásilněny. Během noci se do domu vloupalo několik mužů a zničili, co se dalo. Potom obě ženy znásilnili. Než utekli, dům zapálili, ale oheň se podařilo včas uhasit.“

V místnosti to zašumělo. Všech se zmocnila stejná myšlenka, to bylo zřejmé. Wesley si všiml, jak se na sebe Donald Beglaubter a jeho šéf, Lance Burton, podívali. Jejich pohled doprovázela skepse a nedůvěra. Když člověk znal oba muže tak dobře jako Wesley, bylo zjevné, že jsou na stráži.

Vedoucí tiskového odboru Burton přimhouřil oči a vzhlédl směrem k prezidentovi. „Byli pachatelé zadrženi?“

„Nevím, o tom se tu nic nepíše, ale po schůzce to můžu nechat zjistit,“ odpověděl mu Jansen. Byli staří přátelé nebo lépe řečeno znali se už velmi dlouho, ale pohledy, které si vyměnili, rozhodně nebyly přátelské. „Poslouchej, Lanci!“ pokračoval prezident. „Vidím ve tvých očích obvinění.“

V místnosti bylo slyšet pouze namáhavý dech Billyho Johnsona.

„Obvinění?“ Burton chvíli seděl a rozmýšlel se. „Ne! Ale uvažuji. Pokud bych náhodou byl na místě ministra spravedlnosti, potom bych se ve světle těchto událostí stavěl za prezidentův návrh ze všech sil.“

„Teď mě poslouchej, Lanci.“ Thomas Sunderland se postavil. „Myslím, že všichni uvažujeme stejně, dobře. Je to příšerná náhoda. Všichni musíme uvažovat jasně a střízlivě. To, co v této chvíli prožívá ministr spravedlnosti, je jeho věc. My ostatní musíme přijmout odpovědnost v této diskusi každý sám za sebe.“

Vedoucí tiskového odboru Burton přikývl. „Ještě něco!“ Pominul Sunderlanda a podíval se přímo na prezidenta. „Pokud bych tuto schůzku svolával já, určitě bych pozval všechny členy kabinetu. Proč tady dnes není ministryně vnitra? Jestli máme pokračovat, měli bychom znát názory ministryně vnitra a viceprezidenta. Ano, vyslechnout si všechny! To by bylo mnohem logičtější než moje, Donaldova a Wesleyho přítomnost, nemyslíte, pane prezidente?“

„Ministryně vnitra s návrhem už dávno souhlasila,“ odpověděl prezident.

„Aha!“ Co mohl Lance Burton říct jiného? Nikdo z nich, dokonce ani Wesley, ministryni vnitra příliš dobře neznal. Během krátkého působení vlády byla Betty Tuckerová pořád na cestách. Ve své naivitě se domníval, že kontroluje indiánské rezervace a vodní nádrže nebo něco podobného, ale když se nad tím teď lépe zamyslel, viděl, že se nabízí mnohem více jiných možností. Protože i když toho o ní moc nevěděli, bylo jim jasné, že nikdo jiný ze Sněmovny reprezentantů není tak výkonný lobbista jako ona. Nikdo nemá tolik osobních přátel v obou stranách, nikdo není tak hezký, mladý a výmluvný, a Wesley dobře věděl, o čem je řeč.

Samozřejmě, Jansen ji vyslal na cesty po celé zemi, aby připravila organizace a volební sdružení na to, co se stane.

Bylo to očividné. Jestli se má sklizeň vydařit, je třeba nejprve dobře pohnojit. Ani moc, ani málo.

V průběhu dne se v Baltimoru a okolí rozběhla rozsáhlá razie, avšak žádné stopy po mužích, kteří přepadli matku a dceru ministra spravedlnosti, se najít nepodařilo.

Neustále se o tom mluvilo v televizi i v rádiu, případ vzbudil obrovskou vlnu vzteku. Znásilnění dvaaosmdesátileté ženy a její šestnáctileté vnučky všichni považovali za překročení veškerých hranic. Na policii byl ze všech stran činěn nátlak, aby vyvinula mimořádné úsilí. Téměř na všech policejních stanicích bylo zrušeno čerpání volna. I sebemenší stopa se prověřovala s maximální pečlivostí a nehledělo se na to, kolik lidí bude do úkolu zapojeno. Nakonec na policejních stanicích nezbýval už skoro nikdo.

O něco později toho dne přiletěl pečlivě střežený ministr spravedlnosti vrtulníkem do Bílého domu. Na přistávací ploše ho přivítal prezident a dvojice černých osobních strážců. Pod dohledem přešli do Oválné pracovny k rozhovoru mezi čtyřma očima.

Když už spolu hovořili několik hodin, dostal Wesley a ostatní členové štábu pokyn, aby se připravili na další schůzku. O několik minut později přijel do Bílého domu viceprezident a zbývající členové kabinetu. Wesley stál před Rooseveltovým pokojem a přijímal pokyny od ředitele kanceláře Sunderlanda. Viděl, jak jeden po druhém přicházejí. Většina z nich byla v dobré náladě a naprosto netušila, co si za chvíli vyslechnou.

Sunderland požádal viceprezidenta, aby ho následoval do jeho kanceláře, ostatní vstoupili do Oválné pracovny. To samo o sobě už bylo důvodem k obavám.

Wesley si pokoušel představit svou vlastní postel u sebe doma a dálkové ovládání k televizi vedle na nočním stolku. Někdy to v krizových situacích pomáhalo, ale teď ne.

Šestý březen se chýlil ke konci, a přitom sotva začal.

Tohle bude dlouhá, dlouhá noc.

6)

V posledních týdnech se Doggie ostatních stranila, a tak to bylo do jisté míry od prvního dne, co v Bílém domě nastoupila.

Chodila do zaměstnání a plnila své úkoly ke zjevné spokojenosti všech. Po dvanácti hodinách odešla z kanceláře, jela metrem ze stanice Metro Center do stanice Dupont Circle a pak ušla posledních pár metrů na druhou stranu kruhového objezdu ke svému malému bytu. Potraviny nakupovala jednou týdně, vše potřebné nacpala do taxíku a to bylo v podstatě všechno.

Čas trávený v bytě pro ni byla jen spousta smutku. Všechny věci stály na místě, kam je položila v den, kdy je přivezl stěhovací vůz. Lůžkoviny na gauči značky Futon uprostřed místnosti byly pořád rozházené a napůl otevřené stěhovací krabice naskládané do komínků. Jedinou známkou lidského života v bytě byl hluk dopravy z Connecticut Avenue a cákance z kávovaru, které se od pozdního večera do brzkého rána objevovaly na kuchyňském stole. Neměla ani sílu si jako zvukovou kulisu pouštět televizi. Takhle uběhly už tři čtyři týdny. Dokonce ani poté, co se přiblížil začátek soudního procesu, se její stav zoufalství, zklamání a hlubokého, hlubokého vzteku nezměnil.

Zamrzla v čase.

Žádost od obhájců Doggiina otce přišla před několika měsíci, jen pár dní po vraždě. Právníci pochopitelně chtěli mít vliv na to, který soudní dvůr bude o případu rozhodovat. Proto požádali státního zástupce, aby vzhledem k povaze případu a známým svědkům byla kauza projednána ve Washingtonu, a nikoli v Richmondu nebo Norfolku, kam by jinak přirozeně spadala.

A tím začalo peklo. Všichni věděli, že obhájcům vůbec nezáleží na tom, jestli prezident a jeho muži stráví na cestě k soudu o půl hodiny více nebo méně, o to tady vůbec nešlo. Šlo o to, aby se vyhnuli virginským neměnným a konzistentním postupům v případech vraždy. Stručně řečeno, bylo třeba zajistit, aby Bud Curtis neskončil své dny s jehlou v paži v cele smrti státního vězení v Sussexu nebo Greensvillu.

Státní zástupce Mortimer Deloitte byl tvrďák, který už měl za sebou více než sedmdesát případů vražd. Jeho zájem byl naprosto opačný a snažil se dosáhnout trestu smrti. Čas od času prohlašoval, že pro zrádce a strůjce komplotu, jako je Curtis, není žádný trest dost tvrdý. Deloitte měl právě teď jeden problém. Pokud se případ bude projednávat v District of Columbia jako civilní soudní proces, potom je trest smrti vyloučen, protože v tomto státě nejsou popravy prováděny od dubna 1957, od případu jistého Roberta E. Cartera. Nemohl tedy udělat nic jiného než požádat, aby se případ projednával jako federální proces ve Washingtonu, D. C., a to také udělal. Když Curtis proces prohraje, pravděpodobně ho popraví ve federální cele smrti v Indianě. To bylo všeobecně známo.

A tak se Curtisovi obhájci, a že se jich během týdnů objevilo hodně, sešli v té nejpompéznější advokátní kanceláři. Zabírala celé šesté patro. Výhled z ní směřoval na roh soudní budovy, jejíž základní kámen položil prezident Truman.

V této kanceláři učení pánové půl dne a celou noc probírali, o co asi obžalobě jde. Byli z toho pěkně zmatení. Když Bud Curtis spoluúčast na vraždě Mimi Toddové Jansenové naprosto striktně odmítl a nedalo se s úplnou jistotou prokázat, že vrah, který bohužel zemřel, měl v úmyslu zavraždit právě Jansenovu manželku, potom obžaloba dokáže Buda Curtise jen těžko oběsit na základě obvinění z úkladné vraždy. Na tom se všichni shodli. Ale i přesto státní zástupci prohlásili, že budou usilovat o nejvyšší možný trest daný zákonem. Otázkou bylo, jakou strategii použijí, aby svého cíle dosáhli.

Pokud by se jednalo o federální případ, a zatím tomu vše nasvědčovalo, budou státní zástupci chtít Buda Curtise obžalovat na základě paragrafu 18. U.S.C. 115 (b), který zmiňuje vraždu provedenou z pomsty na blízkém příbuzném muže zákona? Dá se vůbec senátor Jansen označit za muže zákona? Pravda, své jméno propůjčil mnoha návrhům zákonů a ve funkci guvernéra Virginie také právo vymáhal, často i velmi přísně, když posuzoval žádosti na smrt odsouzených o milost. Ale stejně se všichni shodli, že tento paragraf nemohou státní zástupci jako základ obžaloby použít. Použijí tedy paragraf 18 U.S.C. 351, zahrnující vraždu člena Kongresu, když byla oběť vraždy Mimi Toddová Jansenová za člena Kongresu de facto jen provdaná? A tak dále a tak dále. Muži si vykasali rukávy, hádali se a lili do sebe kávu. Den a noc bezvýsledně diskutovali. Nakonec se obrátili opět na státní zástupce, aby se domluvili, jak bude obžaloba postavena. S takovou hodinovou mzdou neměli důvod ke spěchu.

Okresní státní zástupce Mortimer Deloitte měl styl, ovšem byl arogantní a zatraceně nekompromisní. Prohlásil, že vražda prezidentovy manželky pochopitelně není za žádných okolností akceptovatelná, a všichni mu museli dát za pravdu. Z tohoto důvodu také odmítl jakoukoli formu dohody. Byly překročeny meze a z případu se stala principiální záležitost, pokračoval. Triumfálně dodal, že právě proto bude požadovat trest smrti ve federálním procesu, přestože v podobném procesu nebyl ve Washingtonu, D. C., nikdo popraven od roku 1942. Je to tak, řekl, že případ USA versus Marvin Gabrion vytvořil precedens pro použití trestu smrti, když byl tento muž odsouzen k smrti ve federálním procesu. V roce 1997 vraždil v národním parku Michigans Manistee National Forest. Stát Michigan sice trest smrti nepraktikuje, ale Gabrionův čin vyžadoval ten nejpřísnější trest, ovšem podle federálních zákonů, protože oběť byla zavražděna na veřejném prostranství.

Proti tomu protestovala celá skupina obhájců Buda Curtise. Kancelář státního zastupitelství by měla vědět, že hotel Splendor ve Virginia Beach, kde k vraždě došlo, není žádné běžné veřejné prostranství, k ničemu to však nevedlo. Nebylo vyhnutí. I když okres Disctrict of Columbia už samotné provádění poprav nepraktikoval, bude Bud Curtis v případě odsouzení místo toho převezen do státního vězení v Indianě a popraven tam.

Co bylo dost dobré pro pachatele bombového útoku z Oklahoma City, Timothyho McVeigha, je dost dobré také pro Buda Curtise, prohlásil státní zástupce Mortimer Deloitte.

A obhájci byli nahraní.

S touto zprávou se vydali za Budem Curtisem. Seděl ve vazební cele čtyři krát pět metrů v Richmondu.

Bud Curtis to přijal poměrně dobře. Chvíli seděl a přemýšlel, co dál. Nakonec požádal obhájce, aby řekli prokurátorovi, že si přece jen přeje soudní projednávání v Richmondu. Radši tam, kde bydlí všichni jeho přátelé a příbuzní, než ve Washingtonu, kde všichni ti, které nenávidí, mají moc.

Dva z obhájců začali procházet seznam soudců, kteří ve Virginii připadali v úvahu. Ani pro jednu ze stran to nebylo příliš povzbudivé. Nakonec ukázali na jedno jméno. Podle jejich názoru bude případ přidělen, pokud tedy bude probíhat ve Washingtonu, D. C., právě jí. Nějaké Marshe W. Tannerové, která už v minulosti prokázala značnou schopnost rozhodnout v komplikovaných federálních případech, jež byly vystavěny pouze na indiciích. Přísná a nemilosrdná, ale spravedlivá žena, která si ani od jedné strany nenechá mazat med kolem huby.

Pokud byl člověku život drahý, nebyla to těžká volba. Vše ukazovalo na Marshu Tannerovou.

Bud Curtis požádal o hodinu na rozmyšlenou a poté přišel s prohlášením, že se pochopitelně pořád cítí být nevinen a z několika důvodů už nebude protestovat proti vedení federálního procesu ve Washingtonu. Pokud proces nešťastnou náhodou skončí tak nepravděpodobně, nespravedlivě a nepřiměřeně a on bude odsouzen k trestu smrti, potom by chtěl požádat o umístění do vězení ve Virginii a vykonání trestu smrti tamtéž. Museli mu slíbit, že se na tom s obžalobou dohodnou.

Zatraceně lepší než umřít v Indianě, jak řekl.

Curtisovi obhájci ho před tímto druhem dohody důrazně varovali, protože tím vysílal velmi silné signály o vině, ale Curtis si to nenechal vymluvit. Jestliže má dojít k justiční vraždě, tak ať k ní potom teda sakra dojde na jeho domácím hřišti.

Obhájci se ho snažili přivést k rozumu, ale Curtis trval na svém. Nakonec zavolal na dozorce a nechal se odvést zpět do cely.

S tímto průběhem událostí seznámili obhájci i Doggie. Jednalo se o její první přímé setkání s případem.

Od otcova zadržení neměla Doggie chuť ani sílu navázat s ním sebemenší kontakt, a teď jí zatelefonovali jeho právníci a zasvětili ji do podrobností, které ji ani trochu nezajímaly. V té souvislosti jí neopomněli sdělit, že pro ni dosáhli výjimky a že může otce navštěvovat kterýkoli den v týdnu. Domluvili to tak, aby jí žádné pracovní důvody nemohly v návštěvách zabránit. Kromě toho měla otce požádat, aby zvážil, jak bude vypovídat. Chtěli po ní, aby otci zdůraznila důležitost jejich přání, aby se případ projednával coby federální kauza ve státě, který nepraktikuje trest smrti. Těch bylo na výběr víc než dost. Měla otce přesvědčit, že je to jediné správné rozhodnutí, i když přetahované s obžalobou se nevyhnou.

Pointou byla jediná věc. Tímto postupem by se celý proces protáhl. Vzhledem k dostupným důkazním břemenům by bylo vhodné získat od vraždy časový odstup, dodali právníci. Ostatně Washington, D. C., si člověk vždycky může zvolit na poslední chvíli.

Jí se nikdo nezeptal, jak to celé vnímá. A i kdyby se jí někdo zeptal, stejně by netušila, co má odpovědět. Ve hře měla příliš mnoho a cítila se zneužitá. V jednu chvíli otce proklínala až do horoucích pekel a hned vzápětí jen seděla a tupě zírala před sebe. V podobných chvílích nebyla na otcově straně. Nepřímé důkazy byly závažné a ona věděla, že otec byl vždy ochoten obětovat pro dosažení vlastního cíle velmi mnoho. Tak proč ne i tohle? Proč by ne? Co dokazovalo opak?

Pouze v noci, chvíli předtím, než ji přemohl spánek a ona se zachumlala do peřiny, vytanul jí v mysli jiný obrázek. V téhle pomíjivé chvilce ustoupil rozum do pozadí a převládly city. V takové chvilce pořád měla tatínka. V takové chvilce nebylo nic prokázáno a nic mezi nimi neviselo. Pouze v takové chvilce.

Po nelehkém přemítání Doggie jednoho mrazivého pátku svého otce kontaktovala. Bylo to jen pár dní předtím, než nastoupila jako stálý zaměstnanec do Bílého domu. Chtěla mu sdělit vše, oč ji obhájci požádali, a zbytek pak už nechat na něm. Víc od ní nikdo nemohl očekávat.

Otec dost zhubl. Byl velmi bledý a tichý, ale seděl a usmíval se. Lesklé vlasy měl pěkně sčesané dozadu, na sobě novou nažehlenou oranžovou vězeňskou uniformu a v očích známou čertovskou jiskru. Vypadal nejlíp za posledních pár let, ale přesto se při pohledu na něj v té ledové, zářivkami osvětlené místnosti málem zhroutila. Přestože se na otce tolik zlobila, nepřála si ho vidět v téhle situaci: bezmocného a opuštěného, s řetězy kolem nohou a rukama spoutanýma za zády. To si žádný normální člověk nezaslouží, pomyslela si sama pro sebe.

Dozorci ji požádali, aby se posadila ke stolu naproti otci, a sami ustoupili o několik kroků dozadu. Zdálo se, že je zajímá všechno ostatní, ale až na příšerného odstřelovače v New Yorku se tento případ v zemi probíral snad nejvíce. Jak by mohli neposlouchat, o čem se bude Doggie s otcem bavit? Nemohli a ani si to nechtěli nechat ujít, to jí bylo jasné. Proto seděli přímo v této místnosti a ne ve skleněné kabině o dvacet metrů dál. Tady slyšeli všechno.

Pokývla otci na pozdrav a pokusila se opětovat jeho úsměv.

Po chvíli ticha se jí zeptal, proč vlastně přišla.

Se sklopenýma očima mu vysvětlila všechny okolnosti. Podle něj ale na okolnostech nezáleží, řekl a podíval se na ni tak laskavýma očima, že to vnímala skoro jako výčitku.

Zavrtěla hlavou. Po otcově přemlouvání navrhla prezidentovi, aby strávil volební večer v hotelu Splendor Resort, a jeho zatracený praštěný pomocník se odměnil vraždou Mimi Toddové Jansenové. Ať už byl otec vinen, nebo nevinen, nenáviděla ho za to, jak ji využil. Takže ať to na ni nezkouší s laskavýma očima, jako kdyby pořád byla malá holčička a on ji chtěl v následující vteřině jemně zatahat za copánky.

Polkla knedlík, co se jí udělal v krku, a podívala se na hodinky. Ve stejné chvíli pokývl i nejmenší z vězeňských dozorců. Musí být struční, jestliže chtějí stihnout probrat to, proč přišla.

Seznámila otce s přáním obhájců, aby byl případ projednáván v Západní Virginii. Ze všech stran to bylo nejvhodnější, protože se tam nepraktikoval trest smrti. Tento požadavek by celé řízení protáhl a obhájci by mezitím tvrdě zapracovali proti žádosti obžaloby o nejpřísnější trest. Na problém se dá zaútočit z mnoha různých úhlů, říkali.

S tlukoucím srdcem se zadívala na otce a konečně vyslovila to, co bylo hlavním důvodem její návštěvy.

„Jestli jsi vinný, tak mi to teď musíš říct. Posloucháš mě, tati?“ zašeptala. „V takovém případě se tvoji obhájci a státní zástupci dokážou dohodnout na trestu doživotí, stejně jako u vraha Roberta Kennedyho, Sirhana Sirhana. Nebylo by to přece jen lepší?“

„Jsem nevinný a dokážu to, tak proč bych měl přistoupit na dohodu? Za moje očištění jim platím spoustu dolarů denně. Neplatím jim za to, abych byl zavřený za něco, co jsem neudělal.“

„A co když to přece jen tak dopadne? Jsi si jistý, že si tvůj případ stojí tak dobře? Protože já teda ne.“

Než odpověděl, chvíli se na ni díval. „Dorothy, ty jsi můj andílek. Beru věci tak, jak přicházejí. Hlavní je, abys byla se mnou.“

Doggie začalo tepat ve spáncích. Nevěřila mu. Nikdy nebral věci tak, jak přicházely. Buď lhal jako když tiskne, nebo byl beznadějně naivní. Tomu druhému rozhodně nevěřila. A navíc ji požádal, aby byla s ním! Co si o sobě sakra myslí, když po ní něco takového chce?

„Tati, teď mě dobře poslouchej.“ Osušila si oči a nevšímala si jeho pohledu. „Ty tvrdíš, že jsi nevinný, ale pokud jsi vinný, tak mi to řekni na rovinu. Nemůžu ti slíbit, že tě budu navštěvovat často, ale jestli mi svou vinu teď popřeš a pak se ukáže, že ti ji můžou dokázat, tak nepočítej s tím, že mě ještě někdy v životě uvidíš! Myslím to vážně, chápeš? Teď se tě ještě jednou zeptám: Jsi vinný v případě vraždy Mimi Toddové Jansenové?“ Zavřela oči a zvedla ruku do vzduchu. „Ne, chvíli počkej, než odpovíš! Raději se tě zeptám jinak: Tati, jsi vinný v navádění Tobyho O’Neilla k provedení atentátu? Zaplatil jsi mu nebo jsi ho jakýmkoli jiným způsobem motivoval, aby ten den provedl to, co provedl? Jestli ano, tak to teď přiznej!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Washingtonský dekret.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.