VÁCLAV VEBER

NIKITA NA TRŮNĚ

CHRUŠČOV V ČELE SSSR V LETECH 1953-1964

Stanislav Juhaňák -

Václav Veber

Nikita na trůně

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Autor

doc. PhDr. Václav Veber, CSc.

Recenze

PhDr. Ivan Macek M.A., M.Sc.

© Václav Veber, 2014

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2014

Cover © Dagmar Krásná, 2014

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-739-2

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

ZÁVĚR

PŘEDMLUVA

Chruščovova vláda je jistě jedním z velkých témat novodobé historiografie. V komunistickém dějepisectví, které své postoje i hodnocení vnáší i do dnešní doby, bylo samozřejmě po dlouhá léta naprostým tabu. Po jeho pádu se nad ním zavřela voda a až do poloviny osmdesátých let minulého století přestal pro historiky tohoto světa existovat. Jeho dílo bylo kritizováno a celá doba, v níž vládl sovětskému impériu, relativizována, ale Chruščovovo jméno při této příležitosti nepadlo ani jednou. To ostatně vedlo Chruščova k diktování pamětí, o které se budeme kriticky opírat, bál se totiž, že pro dějiny bude někým jiným, než kým skutečně byl. Měl s takovým počínáním dost vlastních zkušeností. Právě v jeho době a s jeho souhlasem vyšly v roce 1959 nové Dějiny Komunistické strany Sovětského svazu (redigoval B. Ponomarev) a nahradily do té doby nedotknutelný Stručný kurz dějin VKS(b), jenž byl připraven pod Stalinovou taktovkou. Byla to již druhá verze toho „nejsprávnějšího“ výkladu dějin a Chruščov dobře věděl, jak vlivná jsou rozhodnutí podobného druhu. Nemohl předpokládat, že ho Gorbačov vrátí do dějin a navíc jako kladnou postavu, teprve tehdy, když Gorbačov promluvil (stalo se tak při příležitosti 70. výročí listopadového dobytí moci bolševiky v roce 1987), objevila se lavina nejrůznějších informací, vzpomínek, pamětí a také prací na téma Chruščovovy politiky a jeho role v sovětských dějinách (první byl Roy Medvěděv, ten ale svou první práci vydal v zahraničí). Jeho syn Sergej začal psát obsáhlé obhajoby politiky svého otce, Gorbačovovův neúspěch a pád Sovětského svazu však tento trend zájmu silně poznamenaly.

U nás se historií sovětského komunismu zabývalo akademické pracoviště Ústavu dějin střední a východní Evropy (existovalo bohužel jen do roku 1994) a to iniciovalo vydání populárních Dějin Ruska (1. vydání v roce 1995, 6. vydání 2010); kapitolu o Chruščovově desetiletí napsal do této knihy Vladislav Moulis, přičemž hodnotí Chruščova v podstatě pozitivně („provedl obrat od stalinského modelu“, snažil se pohnout společnost kupředu, zajistil více hmotných statků pro řadového občana a pootevření světu, byl ovšem nedůsledný{1}). Moulis krátce před svou smrtí dokončil i samostatnou biografii Chruščovovu,{2} jedinou, která je zatím k dispozici z pera českého autora. I zde je Chruščovově vládnutí věnována jen přibližně polovina publikace, navíc zde nenajdeme shrnující hodnocení oné zmíněné doby. Autor těchto řádků napsal jakýsi malý přehled sovětských dějin, spíše pro potřeby výuky na vysokých školách, na nichž v té době působil; Chruščovovi je v něm věnována samostatná kapitola nevelkého rozsahu, přibližně 15 stran.{3}Zatím tedy žádný příliš hmatatelný výsledek. Rozhodně se nedá srovnávat s explozí vydavatelského zájmu, týkajícího se dějin německého nacismu, dalšího zločinného totalitního režimu dvacátého století. Čeští čtenáři mají nyní samozřejmě k dispozici několik přeložených děl o dějinách Sovětského svazu, máme i přeloženou obsáhlou monografii amerického historika Williama Taubmana: Chruščov - člověk a jeho doba{4}, ale celková informovanost českého vzdělance o dějinách sovětského komunismu není příliš hluboká, jistě k tomu přispívá i skutečnost, že český čtenář má v zásadě relativně velmi málo informací o této pro nás tak závažné historii. To je více než patrné i v učebních osnovách pro střední školy, každý student ví alespoň to základní o nacistických zločinech (např. holocaustu), ale o zločinech komunismu se nedozví v podstatě nic, pokud se sám nepostará o rozšíření svých historických znalostí.

ÚVOD

Chruščov za Stalinova života

K úvodu určitě patří několik poznámek o Nikitovi Sergejovičovi Chruščovovi, které by alespoň přiblížily jeho cestu do čela mocného státu. Chruščov se narodil 15. dubna 1894 (dle starého pravoslavného kalendáře 3. dubna) ve vesnici Kalinovka v Kurské gubernii (vesnice měla tehdy 156 stavení a bydlelo zde přibližně 1200 osob), jeho otec Sergej se snažil zajistit rodině lepší postavení, než bylo tehdy na ruské vesnici obvyklé, ale dlouho se mu to nedařilo. Sám Nikita do svých 14 let stejně jako všichni mladíci z nemajetných rodin pásl krávy, kozy, telata či ovce větších hospodářů a do kostela a do školy chodil jen v zimě, kdy nebyla práce. Absolvoval tak s jistotou dvě, možná i tři (sám střídavě uvádí oba údaje) zimní školní sezóny, což byla jeho vzdělanostní základna, na které stavěl. Po celý život nezvládal písemný projev (a vyhýbal se mu, jak to jen bylo možné). V roce 1908 se otec s rodinou přestěhoval do Juzovky, největšího města tehdy překotně se rozvíjející doněcké pánve jako ukrajinské průmyslové základny. (Juzovka byla v letech 1924-61 přejmenována na Stalino, poté přijala dnešní jméno Doněck.) Zprvu otec pracoval v dole, syn Nikita však i nadále pásl krávy, až se v roce 1909 dostal jako pomocník do továrny „patřící Němcům“, kde dělal pomocnou sílu místním zámečníkům, nejčastěji zde čistil kotle. (Svědčí v pamětech, že zatímco zámečník měl 2 ruble denně, on bral za 12hodinovou práci 25 kopejek, přesto byl spokojen.) Po jisté době (Chruščov uvádí, že po vyučení, ale žádný školský systém neexistoval) přešel na práci v dole také jako zámečník a zřejmě se mu dařilo zařadit se poměrně brzy mezi tzv. dělnickou aristokracii (můžeme to říci oprávněně, protože byt, který si po svatbě pořídil, měl přijímací pokoj, kuchyň, ložnici a jídelnu - v pamětech několikrát připomíná, že se mu až do roku 1953 nepodařilo zajistit své nové rodině takový standard, jakého dosáhl v letech první světové války - ale to asi trochu přehání). Byl zřejmě od samého začátku velmi ambiciózní a toužil po

úspěchu za každou cenu. Ve dvaceti letech (1914) se oženil s Jefrosinjou Pisarevovou (její otec byl důlním strojníkem), v krátké době se jim narodily dvě děti Julie a syn Leonid. Chruščovovou výhodou bylo, že jako kvalifikovaný dělník nemusel do války.

Bude asi pravda, že od počátku projevoval jisté sociální cítění; životní poměry většiny zaměstnanců na dolech i v továrnách, které vlastnili zahraniční vlastníci, byly totiž spíše otřesné. Nebylo divu, že vznikaly stávky, kdykoliv se našla vhodná příležitost. I když musíme věřit jen Chruščovově svědectví, tvrdí, že se v nich sám často jako jeden z vůdců a vyhlášený řečník angažoval. Také byl z jednoho pracoviště propuštěn, ale snadno získal místo na jiném dole. Pád carismu a březnovou revoluci 1917 otevírající cestu k demokracii a ke svobodnému životu přivítal Chruščov jako drtivá většina jeho okolí s velkými nadějemi. Doba však byla složitá, brzy přišli na scénu bolševici a v listopadu 1917 se zmocnili politické moci nad Ruskem. Ukrajina, kde Chruščov pobýval, byla ovšem v jiné situaci, usilovala o postavení samostatného státu a hledala po Evropě spojence. Jen nešťastnou shodou okolností se opřela o německou říši, jejíž osudy byly již sečteny. Spolu s Němci (samostatná Ukrajina s nimi uzavřela mír v únoru 1918) přišli na Ukrajinu i do Juzovky opět bývalí vlastníci a střety neměly daleko k naprostému rozvratu. Při jednom z takových konfliktů hrozilo údajně Chruščovovi, že bude zatčen a možná i popraven (angažoval se v místním sovětu a v odborech) a jeho řešením byl úprk do Ruska, zpět do vesnice Kalinovka ke svým rodičům, vzal přitom s sebou celou rodinu. Příležitostí k práci asi mnoho nebylo, Chruščov se stal představitelem bolševickým státem ustavených výborů vesnické chudiny, jejichž cílem bylo „vnášet“ na vesnici třídní boj a hned poté zajišťovat dostatek obilí pro města a Rudou armádu. O tomto úseku svého života se Chruščov prakticky nezmiňuje, nepochybujeme však, že jednal s ambiciózností jemu vlastní. Na podzim 1918 byl odveden do Rudé armády, o své činnosti až do demobilizace v roce 1921 nás však opět nechává bez základních informací a nabízí jen občasné příběhy, z nichž by mohl být rekonstruován jeho osud jako frontového hrdiny. Jakmile však v dubnu 1919 (do Rudé armády stále ve větší míře přicházeli mobilizovaní rolníci) vznikla funkce politického komisaře, Chruščov se vydal touto cestou, demobilizován byl jako instruktor v politickém oddělení 9. armády. Tato armáda mj. sovětizovala do té doby samostatnou Gruzii a Stalin ho v důvěrných chvílích nazýval sovětským okupantem. V tomto období však prožil dvě důležité události. Jednak koncem roku 1918 (přesné datum neznáme) již v Rudé armádě vstoupil do bolševické strany a svázal s ní svůj další osud, jednak v Kalinovce u jeho rodičů pobývající manželka Jefrosinja onemocněla tyfem a zemřela. Chruščov se z války nevrátil a obě děti zůstaly u prarodičů. Chruščov přijel až den po její smrti a jako nově přesvědčený pravověrný bolševik a ateista se k rozhořčení svých rodičů i většiny místních obyvatel zasadil o to, aby se její pohřeb vyhnul kostelu a pravoslavným zvyklostem.

Po demobilizaci v roce 1921 se pravděpodobně vrátil zpět do Donbasu a vzhledem k nedostatku známostí i zanedbatelnému postavení nastoupil jako horník - podle návrhu Trockého se ostatně některé vojenské oddíly měnily na pracovní brigády. V roce 1922 mu pomohl jeho dávný přítel, který se stal ředitelem jednoho ze závodů v Juzovce, a udělal z něho svého náměstka pro politické záležitosti. Chruščov se rozhodl pro práci technického ředitele (dnes bychom řekli manažera), taková práce však vyžadovala alespoň nějakou kvaliikaci. Nový bolševický režim trpěl naprostým nedostatkem vzdělaných lidí, vytvořil proto systém, umožňující rychlou cestu ke vzdělání. V technických oborech to byly tzv. rabfaky (školící kurzy pro dělníky), školy trvající dva až tři roky, které přijímaly naprosté začátečníky a připravovaly je na absolvování středního vzdělání (naše maturity), i když samozřejmě s velmi nízkými požadavky, přihlížejícími k všeobecnému propadu vzdělanosti.

Na ně navazovalo tzv. těchnikum, škola připravující inženýry, ta vyžadovala ovšem alespoň nějakou podobu středního vzdělání, deset let praxe v závodě, v dolech apod. a členství v komunistické straně nebo aspoň v komsomolu. V srpnu 1922 se Chruščov přihlásil na juzovský rabfak. V přihlášce uvedl, že se hlásí proto, aby nabyl technických znalostí, nutných k produktivní práci v průmyslu. Jednou tvrdil, že školu absolvoval, jindy to zase popíral. Pravděpodobně ji velmi brzo skončil (máme k dispozici i svědectví, že byl pilný, nebo naopak špatný žák, ale tato svědectví jsou sdělována v době, která odpovídala jeho obecnému hodnocení, takže nemohou být hodnověrná). Jisté je, že už v prvním roce se ve škole vrhl do politické práce a brzo byl jmenován předsedou místní stranické organizace. V roce 1924 z tohoto důvodu už seděl v komisi, která přidělovala titul prvním absolventům tohoto učiliště. On sám takový diplom nikdy nezískal.

I v tomto období, na počátku dvacátých let, má Chruščov několik tajemství. Především se znovu oženil, jeho novou manželkou byla Marusja. Její příjmení není dodnes zjistitelné, tak hluboce byla utajena, dokonce i v rodině, i když to jistě bylo žhavým tajemstvím mezi novými manželi. S Marusjou žil ale krátce, brali se, když byla v poslední třídě tehdejšího gymnázia a byla již těhotná (zřejmě ne s Chruščovem). Když se dítě narodilo, o Chruščovovy dvě děti se nechtěla starat, zřejmě to

byl důvod jejich rychlého rozchodu (do konce života prý litovala, že se s Chruščovem rozvedla, často se na něho obracela s žádostí o pomoc a on jí vždy vyhověl). Chruščov si z toho vzal poučení, že se již potřetí neožení, a prakticky celý život (až do důchodového věku) žil s novou družkou v konkubinátě. Druhým, jistě závažnějším prohřeškem bylo, že se v této době hlásil aktivně k Trockého přívržencům. Není divu, že mu Trockij imponoval: byl totiž také překotně ambiciózní, navrhoval řešení téměř jen naznačeného problému a byl skvělým řečníkem, který dovedl ovládat masy. Chruščov měl vyzkoušenou metodu, která mu procházela. Kajícně se k tomuto prohřešku přiznával, kdykoliv na něj přišla řeč, a omlouval ho svou mladickou nerozvážností i přílišnou aktivitou. Když se Trockij dostal do nesnází, Chruščov ho (asi v roce 1924) opustil a jako začínající profesionální stranický funkcionář se rychle přidal na Stalinovu stranu. Od roku 1925 se již zúčastňoval stranických konferencí a sjezdů na místní, ukrajinské i celostátní úrovni jako zapřisáhlý stalinista a pronášel řeči stalinštější než jejich vůdce. Na Ukrajině se mu rychle otevřela cesta ke kariéře, měl vydatného zastánce, se kterým se znal už od roku 1917. Byl to Kaganovič, který ho postupně začlenil do vysokých ukrajinských funkcí, mělo to však jeden háček, Chruščov neměl žádné vzdělání ani kvaliikaci, školy, do kterých nastoupil, brzy opustil vždy pro vyšší a tedy odpovědné stranické funkce. Navíc se mu v polovině dvacátých let podařilo uzavřít nový vztah. Jeho novou vyvolenou byla Nina Kucharčuková, o šest let mladší učitelka, jejíž přednášky měl navštěvovat na juzovském rabfaku. Na rozdíl od něho byla sice také z rolnické rodiny západoukrajinského rolníka, ale s pomocí pravoslavné církve vystudovala střední školu, i když postupně v Lublinu, Chelmu a nakonec v Oděse. Jako pravověrná komunistka absolvovala i novou Sverdlovovu univerzitu v Moskvě, a byla tak více než dobře připravena na práci stranického propagandisty a učitele na různých úrovních tehdejších škol. V roce 1924 se dohodli na společném žití (ale na Chruščovovo přání, který nechtěl připustit další rozvod, jenž ho tísnil, se nevzali). Doma v rodině vládla rukou pevnou a nekompromisní (Julie, dcera syna Leonida z Chruščovova prvního manželství, která po smrti svého otce v roce 1943 byla Chruščovovými adoptována do rodiny, jí říkala „železná dáma“), zasloužila se o kulturní prostředí i vysoké vzdělání svých dětí, nashromáždila do bytu spoustu knih i obrazů, návštěvy divadel či výstav byly samozřejmostí, právě tak jako povinnost, že všechny děti absolvují mimoškolní hudební vzdělání a naučí se anglicky (později sama na cestách až šokovala mezinárodní veřejnost svou přijatelnou angličtinou). Její fyzický zjev poněkud klamal, byla malé postavy, spíše buclatá, s kulatou rolnickou tváří (pokud si vzala šátek, byla od vesnické ženy k nerozeznání), klidná a vyrovnaná, ale doma přísná a striktní. Není divu, že pro Chruščova byla příkladem i svědomím a jakmile se jen trochu ohřál ve funkcích na ukrajinské politické scéně, už se hlásil do nových, vyšších škol v Moskvě. Tentokrát si za svůj cíl vyhlédl nejvyšší stranické učiliště pro kádry pracující v průmyslu, tzv. Průmyslovou akademii, jež měla připravovat nové manažery pro řízení sovětského hospodářství.

Byla to jistě opovážlivost, ale asi také náhoda. Když totiž Chruščov v září 1929 nastoupil do akademie (nebylo to vůbec jednoduché, Chruščov nesplňoval žádné předpoklady a do školy ho protlačil jeho patron Kaganovič se slibem, že všechno dohoní; je známo, že tehdejší učitelský sbor proti jeho přijetí protestoval), vrcholil v ní právě zápas stalinistů s bucharinskou opozicí, která používala akademii jako jednu ze svých posledních bašt. Chruščov se vášnivě zapojil do propagandistického boje proti opozici, po několika měsících pobytu na škole už byl předsedou stranické buňky a ve druhém ročníku stranické organizace a brzy stál v čele zápasu se stalinskou opozicí. Vzděláním samozřejmě na protivníky typu Bucharina (jehož si navíc velmi vážil, v pamětech to opakuje několikrát a lituje, že neprosadil jeho rehabilitaci), nesta-

čil. Svůj handicap nahrazoval vášnivou útočností, kde o intriky, pomluvy a falešná nařčení nebyla nouze. Zasadil se dokonce s pomocí šéfredaktora Pravdy Mechlise o převrat ve stranické organizaci na základě zfalšovaného dopisu údajného straníka, který podepsal Chruščov (již zvolení delegáti na 16. sjezd strany byli novou volbou vyměněni). Asi to byla náhoda, že mezi studenty této školy patřila v té době také Stalinova žena Naděžda Allilujeva (studovala v textilním oboru akademie a na podzim 1932 spáchala za dodnes přesně nezjištěných okolností sebevraždu), se kterou se Chruščov sblížil a ta ho dokonce uvedla do Stalinovy domácnosti (několikrát byl pozván na oběd). Důležité bylo, že ho Stalin vzal na vědomí a následně s ním počítal.{5} Ještě než měl šanci ukončit školu, i kdyby byl sebevíce chtěl, Stalin ho doporučil na místo stranického tajemníka jednoho z městských moskevských obvodů. Stihl projít jen dvěma významnými posty a hned poté začal jako druhý tajemník (prvním byl jeho dobrý známý Kaganovič) řídit město a nakonec i celou moskevskou oblast. Prvním tajemníkem se stal v březnu 1935. Byla to výjimečná kariéra a velice krátká doba na cestu ze stínu na výsluní moci. Není třeba uvádět, že třicátá léta jsou těžkým obdobím v životě celé země. Na jedné straně dominuje úsilí o velkou výstavbu a hospodářský rozvoj země i hlavního města (např. stavba moskevského metra, které mělo ohromit svět) a na straně druhé léta teroru, masového zatýkání a posílání milionů lidí do pracovních táborů, bez nichž se režim nemohl obejít. Chruščov jako mnoho jiných vyšších i vysokých funkcionářů kolísal mezi úspěchy a katastrofálními nezdary, velmi často své aktivity přikrašloval a snažil se vyhovět všemu, co považoval za přání vůdce. Z každého jeho projevu je více než zřejmé, že patřil k nejhalasnějším podporovatelům stalinské politické linie. Některé jeho činnosti jsou úsměvné, např. když v polovině třicátých let bylo stále obtížnější zásobovat masem moskevské dělníky, kterých v rámci budování stále přibývalo, Stalin navrhl jako náhradu vedle lístkového systému domácí pěstování králíků v závodech i domácnostech. Chruščov se úkolu ujal se zvláštní, výjimečnou aktivitou a dokázal pro tuto kampaň získat většinu moskevských závodů (o výsledcích kampaně, kolik bylo takto vyrobeno králičího masa, se ovšem nikde nedočteme). Také řízení činnosti města musíme brát s jistou rezervou; Chruščov ani Kaganovič před ním a pak spolu neměli žádné předpoklady pro řízení takových kolosálních aktivit, a i když to předstírali, můžeme s jistotou předpokládat, že svou účastí a vnucováním svých představ při rozhodovacích jednáních spíše škodili, než prospívali, ale ani to dnes nelze přesně zjistit. V čem bezpochyby Chruščov vynikal byla stranická práce a její tehdejší základ, stranické čistky, které byly permanentní od Kirovovy smrti (1. 12. 1934), a vyhlášení epochy rudého teroru. Nemáme bohužel žádnou oporu v archivech, které byly již ruskými historiky dostatečně prozkoumány (a dáváme přitom za pravdu Volkogonovi, že Chruš-čov nechal prověřit archivy a zničit vše, co by mu mohlo v budoucím historickém zkoumání přitížit), ale i pouhých několik údajů stačí jistě ke konstatování aktivní role Chruščova i v této záležitosti. Chruščov, který byl v letech 1935-38 prvním tajemníkem Moskvy a moskevské oblasti, byl odpovědným za provádění čistek. Ve funkci prvního tajemníka a jako člen nejvyšší tzv. trojky musel schvalovat (nebo iniciovat)

zatýkání i likvidaci vlastních spolupracovníků a podřízených. Tak např. z 38 nejvyšších pracovníků moskevské městské i oblastní organizace přežili toto období jen tři, ze 146 stranických tajemníků okresů a obvodů této oblasti jich 136 bylo „obětí represí“, tj. čistek. Z rozhodnutí politbyra dostal 27. června 1937 kvótu 35 000 „nepřátel“, které je třeba zadržet, a z nich 5 000 zastřelit. Chruščov obratem požádal o souhlas s rozšířením o dva tisíce „kulaků“, kteří údajně ještě žili v jeho oblasti, a 10. července 1937, kdy ještě neuběhly ani tři týdny od požadavku, hlásil Stalinovi, že bylo zadrženo 41 305 „kriminálních a kulackých“ živlů (z nich jich 8 500 zařadil do první kategorie, což znamenalo trest smrti). Splnil tak úkol nejenom v krátkém čase, ale ještě více než na 100 %.{6} V pamětech Chruščov tuto svou životní etapu komentuje různě, někdy lítostivě (zatkli skoro každého, kdo se mnou spolupracoval), jinde se přiznává, že má ruce až k loktům zalité krví. Občas se snaží argumentovat, že činil všechno pro to, aby ulehčil a mírnil dopad čistek (rozumí se: na jeho známé komunisty), ale k tomu kromě několika prohlášení nejsou žádné odpovídající dokumenty. Čteme-li jeho pozdější paměti, nemůžeme se ubránit dojmu, že se v něm hnulo svědomí. Neustále však tvrdil, že věřil ve vinu odsouzených. Není pochyb o tom, že i v této době jeho hvězda mířila k výšinám. Nesporné je i to, že podpisoval zmíněné dokumenty, aby stoupal vzhůru. Začátkem roku 1938 se stal kandidátem politbyra (to už patřil mezi desítku nejmocnějších mužů ve státě) a koncem ledna 1938 byl ze Stalinova rozhodnutí poslán na Ukrajinu jako první tajemník stranické organizace této velké země (a na 18. sjezdu strany v březnu 1939 byl zvolen členem devítičlenného politbyra, v podstatě byl v cílové rovince{7}).

Na Ukrajině byla v roce 1938 podle Chruščova údajně už čistka ukončena a jeho hlavní prací bylo obsadit uvolněná místa novými kádry, které vytrvale hledal. Vytvořil si tehdy skupinu svých spolupracovníků, kteří mu byli oddáni, jak vyžadoval tehdejší úzus, patřil k nim i jeho pozdější nástupce Brežněv. Chruščovovo tvrzení se ovšem zdá být docela pravděpodobné, protože v témže roce bylo ukončeno období rudého teroru. Ježov, Stalinovým rozhodnutím jeho hlavní organizátor, byl zatčen a čekal ve vězení na své odsouzení i na smrt a Stalin ohlásil potřebu konsolidovat společnost a stabilizovat poměry. Jen upozorněme na to, že Taubman své čtenáře informuje, že navzdory tomuto tvrzení Chruščov nejenom hledal kádry, ale také zesílil čistky jak z hlediska jejich velikosti (množství zatčených), tak i z hlediska jejich tempa. Jen za rok 1938 bylo na Ukrajině zatčeno 106 119 lidí a za léta 193840 to bylo 165 565 obětí. Molotov v diskusích o podílu na vině v druhé polovině padesátých let tvrdil, že Chruščov jako předseda nejvyšší ukrajinské trojky poslal na smrt 54 000 lidí.{8} Diskuse i fakta ovšem upadla do zapomnění. Jisté je, že Chruščov byl na Ukrajině v neustálém pracovním zatížení, přičemž jeho hlavním zájmem bylo pozvednout ukrajinské zemědělství (podle projevů i novinových článků kvetlo, ale opak byl pravdou). Jedno z nejtěžších období, alespoň podle Chruščovova názoru, je spjato s podzimem 1939, kdy Stalin rozvinul politiku spolupráce s Hitlerem. Vyjadřuje lítost nad tím, že Stalinův pracovní styl nepřipouštěl žádné porady, diskuse či zasedání, kde by bylo možné i předním politikům státu prezentovat vlastní názor. Často byl postaven před hotovou věc, např. v den příjezdu Ribbentropa do Moskvy za účelem podepsání paktu o neútočení byl sice povolán do Moskvy, ale hned po příjezdu byl spolu s Bulganinem a Malenkovem Stalinem vyslán na hon (na kachny) do Zavidova, kde na ně už čekal Vorošilov a další vysocí funkcionáři. Stalin zůstal s Molotovem v Moskvě sám, podepsali pakt s Hitlerem a funkcionáři „na honu“ včetně Chruščova se o podpisu tak závažné smlouvy, radikálně měnící sovětskou zahraniční orientaci, dozvěděli z médií. Po příjezdu do Moskvy zastihli slavícího Stalina, který neustále jenom vykřikoval „východ je náš“ (rozumělo se, že východ Evropy) a počítal nové země: Litvu, Lotyšsko, Estonsko, Finsko a Besarábii, jen Polsko mělo být mezi nové přátele rozděleno. Chruščov i po letech tuto expanzivní politiku bez jakýchkoli skrupulí schvaloval a oceňoval jako výjimečné Stalinovo mistrovství, jen prý bylo těžké přátelit se s nacisty, včetně gestapa. Popisuje také, že od 1. 9. 1939 stály sovětské vojenské oddíly na polských hranicích a čekaly na zahájení akce obsadit „svou“ dohodnutou část Polska (osobně byl u armády gen. Timošenka, která měla postupovat na Tarnopol).

Jeho hlavním politickým úkolem bylo připravit politické začlenění nových zemí do Sovětského svazu. Znamenalo to vydupat ze země nové instituce, naplnit je ochotnými lidmi a přimět k „dobrovolnému“ hlasování o připojení k Sovětskému svazu formou žádosti o přijetí adresovanou do Moskvy. Byl v tom úspěšný a snažil se svou práci dobře prodat především ve Stalinově kabinetu: dá se říci, že se mu to dařilo. K této práci byly samozřejmě zapotřebí i donucovací praktiky a represe vůči těm, kdož mohli a byli v opozici. Jen tak mimochodem uvádí, že bylo nutné provést „zátah“ i na polské komunisty včetně jejich tehdejšího vedení (byli neposlušní a nemohli nebo nechtěli pochopit sovětský zájem), které nebylo na výši tehdejší situace a všichni „dosažitelní“ zemřeli.{9} Je ochoten ospravedlnit jakékoli činy, ještě po letech se nadýmá svými úspěchy, chválí spolupráci s nacisty a oceňuje ji jako velmi výjimečnou i užitečnou zároveň, obviňuje dokonce i Finy, že to byli oni, kteří začali válčit a zahájili tzv. zimní válku, v níž se sovětská vojska nijak zvláště nevyznamenala. Při této příležitosti také uvádí, že nacisté je zásobovali zbraněmi (Sovětský svaz dodával Hitlerovi suroviny a potraviny) a jako vynikající uvádí pušky z plzeňských Škodových závodů. Samozřejmě že ex post obviňuje Stalina za nepromyšlenou politiku předválečných let, prý málo využil možností, které situace - spolupráce s Hitlerem - nabízela, bál se ho, nepřál mu vojenské úspěchy a zároveň mu k nim vydatně pomáhal. Chtěl ho přelstít, ale to se mu nepovedlo. Doma bylo více nedostatků, než bylo zdrávo, hlavně výkonnost armády prý byla na pováženou, ale to si říkali generálové jen mezi sebou a někteří z nich (Timošenko, Žukov aj.) prý do svých obav zasvěcovali i Chruščova. O válce je na pozadí Chruščovových vzpomínek obtížné psát, jsou příliš jednostranné a zveličují Chruščovovy zásluhy, jak jen je to možné až na samu hranici pravděpodobnosti i únosnosti. Všechno věděl lépe než Stalin, jen to nemohl říci nahlas, pravdou ovšem je, že svými dodatečnými invektivami ovlivnil výklad oněch událostí. Stalin ho začlenil do Nejvyšší vojenské rady, což byla skupinka politiků, pracujících v pozici politických zástupců u jednotlivých velících generálů front a armád, v této pozici s minimem střídání a změn prožil první, nejtěžší část války jako politický komisař. Měl prý své konkrétní názory na vedení války či jednotlivé operace, ale Stalin ho prý systematicky odmítal se zdůvodněním, že je civilista a nevyzná se v řízení vojenských operací. Svou práci politruka oceňuje jako velmi těžkou, přesvědčoval své okolí o nutnosti co nejaktivnějšího bojového úsilí, dodával prý všem kolem sebe sebedůvěru, která měla velkou

tendenci kolísat. Psal asi i posudky na své okolí (jako nejobratnějšího a nejúspěšnějšího velitele cenil gen. Vlasova, jenž v jeho kompetenci vždy vyvedl svá vojska z hrozícího obklíčení a zatčení, Stalin měl přitom u každého armádního vedení svého člověka - informátora) a spolupodepisoval všechny rozkazy, které vydávali velící generálové (prý někteří jako Žukov, Koněv a další se jen neochotně zdržovali vysvětlováním, o co v rozkaze jde). Jakmile v roce 1943 (píše o něm jako o roce radosti a vítězného nástupu sovětských vojsk) si Rudá armáda postupně brala zpět ukrajinské území, Chruščov se vracel k práci prvního tajemníka této velké sovětské země. Zápasil s ukrajinskými nacionalisty (za největšího nepřítele považoval Stefana Banderu), cenil si toho, že jim Hitler žádné podmínky pro činnost neposkytl a neustavil nacionalistické ukrajinské orgány, takže bylo snadnější zahnat je do role zrádců vlasti a záškodníků. Potlačit je se ovšem povedlo až dlouho po válce (i my jsme měli zkušenost s Ukrajinskou osvobozeneckou armádou, která po válce byla vytlačována z Ukrajiny a některé její oddíly se pokusily přejít přes naše území na Západ k Američanům).{10} Z jeho dopisů Stalinovi, které byly stále častější, vyplývá, že situaci vědomě přikrášloval, zvláště o Západní Ukrajině, jejíž obyvatelstvo bylo téměř systematicky proti začlenění do sovětského státu, tvrdil dost neomaleně, že nálada lidí v této oblasti je „velmi dobrá a sovětská“, což samozřejmě nebyla pravda. Vyhlašoval i závazky pro konečně zničení „nacionalistických band“ na Západní Ukrajině a termín stále posouval, poslední za války vymezoval na 15. březen 1945.

Druhým jeho velkým problémem, alespoň podle jeho slov, bylo vyrovnání se s kolaboranty, tížilo ho to zvláště vzhledem k umělcům, kteří prý hráli pro nacisty a bavili je bez jakýchkoli zábran. Pyšní se ovšem tím, že nakonec prosadil vstřícný postoj (naznačuje, že „kolaboranty“ byli vlastně všichni, kteří zůstali a neutekli před nacistickým záborem), že všem dali šanci (s protivníky se ovšem vypořádali tvrdě) a jejich provinění jim nepřipomínali - toto tvrzení je jistě relativní. Z textu jeho pamětí ovšem vyčteme, že prakticky s každou maličkostí se obracel na Moskvu a žádal řešení a zdá se, že pokud necestoval po „svém“ území (to byla jeho trvalá vášeň), seděl ve své kyjevské kanceláři a telefonoval si s Moskvou. Tak např. vážně zraněný gen. Vatutin podle lékařů

potřeboval nutně ke svému uzdravení penicilin, což byl tehdy nový, skoro až zázračný lék na většinu neduhů. Jenže byl nedostatkovým zbožím a Chruščov žádal osobně Stalina o jeho přidělení a byl nešťastný, když Stalin váhal. Nebo ho údajně navštěvovaly s jistou pravidelností komunistické delegace z východního Slovenska a žádaly připojení k Sovětskému svazu. Stalin mu nařídil, aby tyto žádosti odmítal a usměrňoval místní komunisty do pozice páté kolony, věděl už údajně přesně, komu bude patřit to či ono území a kudy budou vedeny hranice.

Se záborem Západní Ukrajiny před Chruščovem opět vyvstaly staronové úkoly: začlenit tato území do zvyklostí a života Sovětského svazu, represe, útlak a odbourání i sebemenších náznaků demokratického jednání. Tyto a další metody přišly opět ke cti chruščovovské politiky, v jejímž rámci bylo toto všechno považováno za samozřejmé. Byl ruským nacionalistou komunistického ražení, velmocenskou politiku Josefa Stalina obhajuje ze všech sil a bezpodmínečně. Např. v případě varšavského povstání v srpnu 1944 (neměl prý žádné informace a nezúčastnil se žádného jednání na nejvyšší úrovni o této záležitosti) tvrdí i po letech, že sice sovětská vojska byla u Varšavy od samého počátku povstání, ale že nemohla přijít na pomoc, protože povstání bylo v režii londýnské Mikolajczykovy vlády (Stalin spolupracoval s lublinskou vládou, kterou vytvořil podle svého obrazu) a kdyby ji podpořili, Polsko by zůstalo buržoazním státem, nechali ho proto záměrně vykrvácet (je známo, že se sovětská vojska pohnula až v lednu 1945). Zajímavě svědčí o běžných názorech Stalina vyslovovaných několikrát ve volných diskusích, že Rudá armáda by bez spojenecké pomoci na počátku války v boji s nacismem neobstála a byla by nepochybně poražena. Rychlým zabráním evropského Ruska zůstala sovětská armáda zcela bez prostředků a spojenci, hlavně Američané, dodávali vše, co mohli: techniku i potraviny. Sovětské letectvo bylo zničeno v prvních dnech války již na zemi a tanky byly z velké části poruchové, válku vyhrála ruská krev a anglosaská technika - s koncem války na to ovšem sovětské vedení pozapomnělo a nikdo tuto skutečnost nepřipomínal, statistická čísla o pomoci se staly tajnými a ani Chruščov je neznal. Ex post ovšem Chruščov naznačuje, že Stalin nebyl zcela bez viny a nezajistil dostatečnou přípravu k tak náročnému měření sil. Právě tak připomíná i Dálný východ a Stalinovu politiku relativizuje. Ztratil prý Japonsko a to se stalo nenávratně kapitalistickým státem (snad by se domluvil s Rooseveltem, ale s Trumanem to nezvládl), jeho vina byla v tom, že preferoval územní zisky (jižní Sachalin a Kurily{11}) před politickou dohodou. Po podpisu Paktu bezpečnosti mezi USA a Japonskem ze dne 28. 4. 1952 bylo vyřazení Sovětského svazu z tohoto prostoru konečnou realitou.

Na Ukrajině byl Chruščov i po válce, do konce roku 1949 a zažil zde střídavě dvě rozdílná údobí. Až do roku 1947 byl v nesnázích, zavinil si je trochu i sám. Neustále referoval Stalinovi jen o úspěších, chválil se v každém dopise, který odeslal, i v každém telefonátu, jenž adresoval do Moskvy. U Stalina, který sice měl všude své informátory, tak vyvolal jistou míru očekávání, ukázalo se však, že ji Chruščov nemůže naplnit. V roce 1946 ukrajinské zemědělství, které i tak bylo nevýkonné, překvapilo sucho a následná špatná úroda. Bylo zřejmé, že státní plán nebude splněn. Obvykle Ukrajina dodávala ročně pro potřeby státu

500 milionů pudů obilí, tentokrát byl tento úkol snížen na 400 milionů, ale ani to se nepovedlo, z Ukrajiny šlo do státních skladů necelých 200 milionů pudů. A navíc bylo z kolchozů a vesnic sebráno prakticky všechno obilí ve skladech i to, které bylo určeno na podzimní osetí, nezůstalo prakticky nic. Není divu, že hrozil hladomor a Chruščov téměř obratem změnil tón svých hlášení do Moskvy. Najednou varoval před velkou katastrofou (žádal o souhlas se zavedením potravinových lístků i pro ukrajinské zemědělce), stěžoval si na příliš vysoké kvóty odvodu obilí, prosil o pomoc, Stalina však neobměkčil, spíše rozčílil a podle jeho slov i zklamal. Svému rozhořčení dal Stalin nakonec průchod v tom, že Chruščova v březnu 1947 odvolal z pozice prvního tajemníka ukrajinských komunistů (povolal do této funkce Kaganoviče a přizval i druhého tajemníka Patoličeva, jehož pověřil řízením ukrajinského zemědělství). Chruščov na toto odvolání, které jistě považoval za začátek konce své kariéry (Stalin mu předem poslal ze Soči, kde právě pobýval, telegram, kde ho nazval „podezřelým živlem“), reagoval onemocněním, dá se říci, že zkolaboval, minimálně na půl roku byl vyřazen z práce. Oficiálně měl zápal plic, podle svědectví své dcery Rady Adžubejové{12}byl „na prahu smrti“. Kaganovič však v čele ukrajinských komunistů neobstál, alespoň v očích Stalinových, byl proto koncem roku 1947 odvolán a Chruščov se vrátil do svých bývalých funkcí. Kaganovič totiž Stalina bombardoval stížnostmi na nedostatky ukrajinského průmyslu i zemědělství, navrhoval a v praxi prováděl jako východisko z nouze „boj“ s ukrajinským nacionalismem a také proti Židům, Stalin však zřejmě tyto aktivity považoval v té době za předčasné. Stranické kádry, které se scházely na konferencích a sjezdech ukrajinské komunistické strany, zřejmě Chruščova braly jako svého a jeho návrat do vedoucích funkcí oslavovaly. Např. na 16. sjezdu ukrajinských komunistů v lednu 1949 vestoje a výkřiky „Sláva soudruhovi Chruščovovi!“ I v pamětech následující léta, která strávil v Kyjevě (1947-49), hodnotí jako jedny z nejlepších.{13} Zemědělská produkce Ukrajiny se následně mírně zlepšila a hladomor byl zažehnán, partyzánské boje na Západní Ukrajině sice pokračovaly, ale strana i tak hlásila velké úspěchy. V roce 1949 bylo zkolektivizováno v těchto nových oblastech již 60 % zemědělských hospodářství. Chruščov se dokonce pokusil naplnit jeden ze svých snů, chtěl odstranit rozdíly mezi městem a venkovem budováním tzv. agroměst ze spádových vesnic a agroměsta vybavit komunálními službami i jinými vymoženostmi. Jenže rolníkům se nechtělo opustit své rodné chalupy (a hlavně záhumenky), takže se Chruščovovi podařilo vytvořit jen jeden ukázkový agrokomplex v okrese Čerkassy, který pak v prosinci 1949 předal Stalinovi jako dar k narozeninám.

Prosinec 1949 byl pro Chruščova důležitým mezníkem. Stalin ho v Moskvě přivítal na svých narozeninových oslavách a z Moskvy ho již nepustil, odvolal ho z Ukrajiny a opět ho pověřil stranickým řízením Moskvy a přilehlé oblasti, od té doby byl Chruščov ve Stalinově blízkosti i pod jeho dohledem. Pasáže, které se v jeho pamětech věnují této době (je to více než 100 stran{14}) jsou nejméně spolehlivé. Chruščov si už vytváří předpoklady k pochopení jeho jakoby oprávněného úsilí dobýt moc. Mírnou kritiku Stalina (o jeho zločinech v tomto období nic neví a údajně nikdy s ním Stalin o nich nehovořil) doplňuje charakteristikami svých kolegů, z nichž se co nevidět stanou nelítostní soupeři. Čistku v Leningradě, která o život připravila elitu leningradských komunistů, jež měla čáku i na nástupnictví po Stalinovi, připisuje Malenkovovi a Berijovi jako iniciátorům (přesněji našeptavačům Stalina). Sám se tváří jako člověk, který stál zcela stranou ( Stalin tehdy i Malenkova dočasně odvolal, zbavil ho funkce

v aparátu ÚV a poslal do Taškentu, ale krátce poté ho opět vrátil -byla to zřejmě jeho speciická metoda výchovy). Kritizuje Stalina za korejskou válku (nikoli však za její vznik a podporu severokorejské aktivity, ale za to, že v první fázi války veřejně nevystoupil na straně vítězících severních Korejců - stačilo prý poslat 2-3 tankové divize a specialistu typu Malinovského a válka mohla být vyhrána). Kritizuje ho i za „případ“ moskevských židovských lékařů, kterým hrozila smrt. Byl přitom, když Stalin četl vybrané skupince svého nejbližšího okolí udavačský dopis dr. Timašukové o tom, že lékaři výběrové moskevské nemocnice údajně nesprávně léčí své vysoce postavené pacienty, popisuje i kampaň, která se hned strhla, jako nezúčastněný pozorovatel (tehdy i Koněv napsal Stalinovi dlouhý dopis o tom, že ho špatně léčili v kremelské nemocnici), o čemž můžeme a musíme jistě pochybovat. Chruščov si nepochybně uvědomoval, že se blíží inále, držel se ve skupině Stalinových oblíbenců všemi prostředky a hrál svou roli primitivního nevzdělance stále dokonaleji. Nic nenasvědčovalo tomu, že se mu v hlavě rojí velké plány.

KAPITOLA 1

Cesta k moci

Začátek padesátých let dvacátého století byl ve světě i v Moskvě dobou plnou napětí. Vzájemné vztahy velmocí se zaplétaly do neřešitelného řetězce a světlo na konci tunelu se objevovalo jen sporadicky, s krátkodechým trváním. Stalinovi se zhoršovalo zdraví, stárnul a ztrácel energii, i když nikoliv obavy. Nedá se ani říci, že by ho nezajímaly úvahy o nástupnictví. Chruščov nás ve svých mnohomluvných pamětech, které budeme častokrát citovat, informuje, že se občas Stalin při nočních besedách, které u něho pravidelně probíhaly s vybranými předáky moci, k otázce nástupnictví vyjadřoval, přitom byl ke svým partnerům kritický a spíše nevybíravý. Molotova a Vorošilova považoval za staré, neschopné nového myšlení (a Vorošilova navíc za hlupáka), Malenkova sice za výkonného, ale nesamostatného (říkal prý, že se stále ohlíží po provázku, kterého by se držel), Kaganoviče za Žida a Beriju za Gruzínce, kteří se už pro svůj původ nemohou ucházet o vedení státu. Nejhůře však dopadl Chruščov, který byl ve Stalinových očích nepoužitelným dělníkem pro do očí bijící nevzdělanost. Kupodivu nejlépe v jeho výkladech vždy dopadl Bulganin - ten byl ovšem novým, neokoukaným mužem na Stalinově výsluní a Stalin mu k překvapení většiny udělil titul maršála, ačkoliv Bulganin s armádou (kromě činnosti politruka a člena vojenských rad) neměl nic společného. Všechny ostatní (Saburova, Pěrvuchina, Mikojana a další) považoval sice za užitečné, někdy i schopné, ale v politice za muže druhé kategorie. Chruščov hrál zřejmě svou roli nevzdělaného prosťáčka naprosto dokonale, skrýval svou maršálskou hůl tak dobře, že ji ani náhodou nikdo nezahlédl. Na druhé straně máme svědectví Berijovo, které uložil do svých deníků (pokud jsou pravé): 17. 10. 1952 si zapsal, že Stalin důvěrně svému rozšířenému nejbližšímu okolí sdělil, že v případě obecného souhlasu s jeho odstoupením (chtěl o to požádat na připravovaném sjezdu), předá funkci generálního sekretáře strany Malenkovovi a funkci předsedy vlády Berijovi.{15}Na konec roku 1952 nechal Stalin svolat XIX. sjezd Komunistické strany Sovětského svazu, konal se ve dnech 5.-14. října 1952 v Moskvě. Byla to dlouho očekávaná událost, vždyť poslední, XVIII. sjezd se konal 10.-21. března 1939 a od té doby se ze Stalinova rozhodnutí sovětští komunisté na celostátní úrovni nesešli. Stalin předložil sjezdu jakousi svou závěť, nevelikou, padesátistránkovou knížečku Ekonomické problémy socialismu v SSSR, doložil v ní, že komunismus lze vybudovat v Sovětském svazu i za kapitalistického obklíčení, že kapitalismus má pro své nutné a stále stoupající rozpory na kahánku a že základním ekonomickým zákonem socialismu je „zabezpečení maximálního uspokojování neustále rostoucích hmotných a kulturních potřeb celé společnosti nepřetržitým růstem a zdokonalováním socialistické výroby na základě nejvyšší techniky.“{16} To sice dobře znělo, ale praxe byla tomuto tvrzení i perspektivě na hony vzdálená. Sám na sjezdu ani nevystoupil s žádným referátem. Mluvit nechal tehdy svého korunního prince Malenkova (přednesl zprávu o činnosti), o pětiletém plánu referoval M. Saburov a o změnách ve stanovách strany N. Chruščov. Úvodní i závěrečné vystoupení obstarali Molotov a Vorošilov, na úplný závěr si vzal slovo Stalin, aby formálně poděkoval představitelům 44 komunistických stran, kteří se zúčastnili celého zasedání (od nás to byla delegace Gottwald, Zápotocký a Široký). Jeho stručná slova byla doprovázena neustálým potleskem, pokřikem slávy, a když podle protokolu řekl závěrečnou větu: „Pryč s podněcovateli války!“ rozbouřil se celý uragán chvály i souhlasu a zapisovatel zapsal: „Všichni povstávají. Bouřlivý, neutuchající potlesk, přecházející v ovace. Volání: „Ať žije soudruh Stalin!“, „Soudruhu Stalinovi hurá!“, „Ať žije veliký vůdce pracujících celého světa, soudruh Stalin!“, „Velikému Stalinovi hurá!“, „Ať žije mír mezi národy!“, voání: „Hurá!“.{17}To hlavní však mělo teprve přijít. Po zvolení ústředního výboru, což byla obvyklá formální procedura (všichni navržení byli poslušně zvoleni), přišla také obvyklá praxe, kdy se sešli zvolení členové a kandidáti ÚV, aby zvolili své předsednictvo, které v této době bylo označováno jako prezidium. Stalin si vzal slovo, utišil všechny obvyklé ovace a překvapil tím, že jednak tvrdě zkritizoval Molotova a Mikojana. Molotova obvinil z kapitulantství před Západem - prý slíbil prodávat v Sovětském svazu britské noviny a časopisy, Mikojana hlavně z podpory scestných Molotovových názorů, oběma nezbylo než vystoupit s obvyklou sebekritikou: Molotov byl zcela poslušný a kál se, jak vyžadoval úzus, jen Mikojan se pokusil aspoň náznakem o obranu, dokonce se prohlásil za Stalinova žáka, ale Stalin ho okřikl, že žádné žáky nemá, a poté navrhl velkou reorganizaci vedení: prezidium rozšířil na 25 členů a 11 kandidátů. Zdůvodnění bylo zcela legitimní, je nutné dát příležitost novým mladým kádrům, mají více sil, znalostí i lepší zdraví.{18} Rozšířen byl i sekretariát a nově jmenováni další sekretáři ÚV (nově jmenovanou sestavu tvořili Aristov, Brežněv, Chruščov, Malenkov, Michailov, Pegov, Ponomarenko, Stalin a Suslov). Zvoleno bylo mnoho nových adeptů politického vedení, o kterých dosavadní vedoucí skupina neměla ani tušení, že se chystá jejich příchod. Chruščov tvrdí, že je Stalin snad ani neznal, ale to sotva bude pravda, marně pátral, jak nový výběr probíhal. Poté nechal Stalin schválit tři komise (komisi pro zahraniční politiku v čele s Malenkovem, komisi pro obranu v čele s Bulganinem a komisi pro ideologické otázky, do jejíhož čela nechal zvolit D. Šepilova) a užší předsednictvo prezidia - skutečné vedení státu, kde igurovali Stalin, Berija, Bulganin, Kaganovič, Malenkov, Chruščov a Saburov (Molotov byl odvolán z ministerstva zahraničí a Mikojan z ministerstva zahraničního obchodu). Důležité vedení kádrového oddělení bylo svěřeno Malenkovovi a sekretariát prezidia se šesti odděleními měl opět pracovat v čele s osvědčeným Poskrebyševem (brzo poté byl ovšem zatčen pro údajný únik informací a spolu s ním i velitel Stalinovy ochranky gen. Vlasik, pro což dodnes mnozí autoři velmi obtížně hledají vysvětlení - pravda bude asi taková, jak naznačuje i Chruščov, kterému tentokrát můžeme věřit, že Stalin chystal velkou reorganizaci vedení, z něhož mnozí měli skončit před soudem a cílem kampaně bylo nastartovat údajně nové naděje většinou zklamané veřejnosti). Na závěr svého vystoupení dokonce nabídl svou funkci, nebo alespoň některé z důvodů vyššího věku a ubývající energie, Malenkov a Timošenko tuto žádost s podporou celého pléna odmítli a Stalin prý jen mávl rukou a sedl si.{19}Ještě koncem října (20. 10., jak nás o tom spravuje Šepilov, jenž asi jediný zaznamenal Stalinovo vystoupení{20}) znovu intenzívně útočil na styl práce vedení, stěžoval si na nízké vzdělání elity, nedostatek vhodných kádrů pro vedení státu{21} a vůbec nedostatečnou práci celého vedení; hlavní výtkou byla malá péče o bezpečnost státu a jeho obranu proti vnitřním i cizím zrádcům i špionům. Stále kul železo, dokud bylo žhavé. Začátkem prosince na dalším zasedání prezídia opět připomněl kritiku Molotova a Mikojana, postěžoval si na špatnou práci celého vedení, napadl nepřítomné americké imperialisty a sionistické zrádce, kteří s nimi spolupracují, špatnou práci bezpečnostních orgánů a žádal zaktivnit činnost, především na úseku bezpečnosti. Brzo poté se začala objevovat jedna kauza za druhou, z hlavních to byl tzv. mingrelský případ (nacionalistická úchylka v Gruzii) a „zrádcovská“ činnost moskevských lékařů, převážně židovských, kteří dosud většinou zodpovídali za zdravotní péči o představitele státu. Zatýkalo se a jakmile se v Pravdě (poprvé 13. ledna 1953) objevily dopisy pracujících, žádající přísné potrestání provinilců, o jejichž skutečné vině zatím nikdo nerozhodl, bylo jasné, že se blíží nenávistné kampaně i masová hysterie. O život se báli i členové nejužšího vedení, nevěděli, s čím Stalin na zasedání přijde a překvapí jeho účastníky. Zdá se, že k nejohroženějším z vedení patřil Berija, jenž mohl být snadno zařazen do mingrelské aféry, z toho také vycházejí někteří autoři a dost neomaleně tvrdí, že Berija usiloval o Stalinův život a k jeho konci také přispěl.{22}Hned v prvních březnových dnech 1953 přišlo rozuzlení. Stalin onemocněl a ze své nemoci se již nezotavil, dokonce ani nepromluvil a zemřel, aniž by byl s to dát poslední pokyny svým pokračovatelům. Okolnosti Stalinovy smrti jsou známy, jeho okolí se na jeho potížích výrazně podepsalo, vždyť jeho nejbližší spolupracovníci - Malenkov, Berija, Chruščov a Bulganin po vzájemných domluvách umožnili příchod lékařů ke Stalinovi až po dlouhé době, kdy už jejich možná záchranná činnost byla zcela beznadějná. O všech zásadních změnách se domluvili Malenkov s Berijou. Oni také byli těmi, kteří již 4. března provedli první decentní státní převrat, když rozhodli o vytvoření užšího předsednictva{23} i o obsazení vlády. Rozhodli také o svolání rozšířeného plenárního zasedání ústředního výboru spolu s prezidiem Nejvyššího sovětu (přišlo 118 ze 124 členů ÚV, 102 ze 111 kandidátů ÚV, předseda Ústřední revizní komise a 8 ministrů a 3 členové prezidia Nejvyššího sovětu, kteří nebyli členy ÚV{24}), které se sešlo ještě za Stalinova života (Stalin zemřel 5. března ve 21. 50 hod.) 5. března ve 20 hodin a zasedalo do 20.40 hod. Předsedal Chruščov, ale hlavní slovo měl Malenkov, jenž byl za všeobecného souhlasu navržen premiérem sovětské vlády, soudilo se, že to byla nejvlivnější Stalinova funkce. Stalo se tak na Berijův návrh a pak už se slova ujal Malenkov a navrhl další opatření, o kterých jednoznačně prohlásil, že jsou navrhována po jednomyslném schválení prezidiem. Oznámil zúžení prezidia na 11 členů, za své náměstky ve vládě navrhl Beriju jako prvního náměstka, dalšími pak Kaganoviče, Molotova a Bulganina, sloučení dvou ministerstev - ministerstva státní bezpečnosti a ministerstva vnitřních věcí do jednoho ministerstva vnitra v čele s Berijou, obsazeny byly i další funkce ministrů (Molotov ministrem zahraničí, Bulganin obrany apod.), Vorošilov byl schválen jako nový předseda Nejvyššího sovětu (dosavadní Švernik byl odvolán) a Chruščov byl pověřen prací ve straně jako jeden z tajemníků a stal se předsedou zvláštního výboru pro organizaci Stalinova pohřbu - dopadl tedy ve skutečnosti nejhůře (také ve svých pamětech seo tomto zasedání vyjadřuje s despektem, píše, že neví, kdo se to vlastně sešel{25}). Není třeba ani uvádět, že se nediskutovalo.

STO DNÍ AKTIVIT LAVRENTIJE BERIJI {26}

První měsíce následující po Stalinově smrti byl Berija jistě nejviditelnějším politikem sovětské moci. Mezi iniciátory novinek ovšem patřil i Malenkov, jen Chruščov se soužil obavami ze ztráty moci i z vyřazení z nejvyšších míst. Jeho práce, o níž se příliš nezmiňuje, se soustředila na brzké dosažení vrcholné pozice. Naděje, že se mu jeho úmysly zdaří, byla ovlivněna tím, že s ním v takové roli nikdo z jeho okolí nepočítal{27}. O Berijovi píše Zubov v nejnovějším přehledu ruských a sovětských dějin: „Od března do června (1953) byl nejaktivnějším členem nového sovětského vedení Berija. Směřoval k nejvyššímu mocenského postu, ale chápal, že u vědomí všech zločinů, které za Stalina napáchal, mnoho šancí nemá - jeho nejbližší spolubojovníci se ho bojí, lid ho nenávidí a zahraniční politici na něj hledí jako na krvavou stvůru. Po vůdcově

smrti byl najednou nejodpovědnější za zločiny stalinského režimu právě on. Ve snaze se očistit a získat podporu jak ze strany světového veřejného mínění, tak ve vedení vlastní komunistické strany i mezi sovětskými občany Berija jako člověk jistě inteligentní promyslel celou řadu kroků.“{28}Jeho ústředním heslem nové politiky byl požadavek „obnovit zákonnost“, již v projevu na Stalinově pohřbu sliboval „pečlivě a neúnavně střežit práva“ sovětského lidu.{29} Mikojanovi (podle jeho svědectví{30}) již tehdy vyložil, že je třeba v zemi obnovit zákonnost, odsoudit masové zatýkání občanů a většinu jich propustit, volal také po reorganizaci, především zeštíhlení ministerstva vnitra - další záměry prý neprozradil. V praxi to vypadalo tak, že Berija předkládal prezídiu nebo vládě požadavky na rehabilitaci pronásledovaných občanů nebo propouštění z Gulagu či sovětských vězení jako na běžícím pásu. Jeho prvním činem ve funkci ministra vnitra bylo propuštění Molotovovy ženy z tábora, hned poté propustil z vlastního rozhodnutí obžalované v tzv. mingrelské aféře - jeho činy byly teprve následně schváleny prezidiem, a to až 20. března a 10. dubna. Také první rozkaz jeho příslušníkům byl charakteristický: zakázal používat fyzické násilí při vyšetřování a přikázal zničení všech nástrojů, které se k tomuto účelu používaly{31}. 24. března 1953 se na prezídiu projednával jeho návrh velké amnestie, v němž se uvádělo, že v sovětských pracovních táborech je uvězněno 2 526 402 vězňů, přičemž jen 221 435 z nich jsou skutečně nebezpeční státní zločinci a všichni ostatní jsou většinou uvěznění neprávem{32}. I Rudé právo{33} překvapivě informovalo českou veřejnost o tom, že v Sovětském svazu byl přijat zvláštní dekret, jímž bylo rozhodnuto propustit z vězení „všechny odsouzené do pěti let“, ženy s dětmi do deseti let, mladistvé do 18 let a starší nad 55 let, ostatním vězňům měl být trest snížen na polovinu. Propuštěna byla celkem jedna třetina vězňů, více než jeden milion (z 2 526 402 uvězněných bylo propuštěno 1 181 264 vězňů a 1 345 138 zůstalo dále v táborech - někteří z nich se bouřili, např. v Norilském pracovním táboře se po řadě stávek a sporů 26. 5. 1953 vězňové vzbouřili, zmocnili se správy tábora a byli poté rozdrceni tanky sovětské armády{34}). Celá kampaň nápravy byla spojena s kritikou Stalinových činů a jeho politiky, kult jeho osobnosti byl předmětem odmítnutí a jeho jméno se začalo objevovat v sovětském tisku v mnohem černějších barvách, Berija dokonce prosadil zákaz vystavování portrétů vedoucích funkcionářů při velkých manifestacích. Dalším jeho dílem, které vyvolalo velké překvapení bylo 4. dubna oznámené odmítnutí teorie lékařského spiknutí, rehabilitace zatčených lékařů a jejich okamžité propuštění. V doprovodném komuniké, vyhotoveném ministerstvem vnitra, se dokonce uvádělo, že přiznání obviněných bylo vynucováno „za použití nedovolených prostředků vyšetřování, které jsou sovětským zákonem přísně zakázány“, a zároveň se oznamovalo, že viníci budou vyhledáni a také potrestáni.{35} Berija také inicioval vytvoření čtyř komisí, které měly přešetřit tzv. kauzu lékařů, mingrelskou aféru, odsouzení části představitelů bezpečnostních orgánů a armády. Jistou zvláštností nenabízející přílišnou věrohodnost bylo to, že v jejich čele stáli pracovníci ministerstva vnitra, kteří se většinou na těchto kauzách podíleli jako vyšetřovatelé. Historici dodnes zůstávají nad touto Berijovou činností stát v rozpacích a mají jediné přijatelné vysvětlení - dělal to proto, aby si napravil renomé a získal si důvěru sovětské i mezinárodní společnosti. Je možná překvapením, že s touto aktivitou měl problémy ve vedení státu, Starkov nás seznamuje s tím, že většina jeho „rehabilitačních“ návrhů, zvláště se týkajících 30. let, byla zamítnuta a Berija byl nucen vzít je zpátky, aniž by o tom veřejnost byla informována.{36} Chruščov ve svých pamětech uvádí jen jeden střet v této záležitosti, ale vyvozuje z něho neupřímnost Berijových návrhů - Berija totiž kromě mnoha jiných návrhů také navrhl omezení pravomocí Zvláštní porady při ministerstvu vnitra, která fungovala jako mimosoudní orgán s právem odsoudit kohokoli z politických důvodů až na 25 let. Berija navrhl snížení hranice na 10 let, nepřipojil však návrh na zrušení tohoto orgánu - toho využil Chruščov a ostře se postavil proti návrhu se zdůvodněním, že nic neznamená, protože bylo zároveň možné v táborech dvakrát přidat z různých důvodů trest 10 let navíc. Všichni prý byli pro.{37} Zřejmě Berija svou hektickou činností s rehabilitacemi přesáhl míru a vystrašil celé své okolí z radikální nápravy, všichni se unisono domnívali, že šetření, jakmile jednou ve velkém rozsahu začne, se nezastaví a zákonitě skončí i u nich, jen organizátor, tj. Berija zůstane čistý a mimo hru. To rozhodně nehodlali připustit a postupně byli stále více společně proti Berijovi.

Záminek však Berija svou činností postupně poskytl daleko více. Zřejmě ve snaze vylepšit si renomé i u státníků velkých zemí a protihráčů Sovětského svazu ve světové politice, přišel i s návrhy na změny v zahraniční politice. Již to, že prosadil, aby se o zahraniční politice rozhodovalo na úrovni vlády, a nikoli ve vedení komunistické strany, bylo velkou novinkou, která prozrazovala do zahraničí, že se děje něco mimořádného. První spor, který však gradoval až po Berijově porážce, se týkal východoněmeckých poměrů. NDR se totiž dostala do velkých nesnází (Ulbricht již na Stalinově pohřbu žádal o ekonomickou pomoc od Sovětského svazu), protože od ledna 1951 do března 1953 uprchlo z NDR více než 450 000 lidí. V Moskvě se všeobecně soudilo, že vinna je „překotná výstavba socialismu“ v NDR stalinského typu, ale o tom, jak z Moskvy zasáhnout, byly velké spory. Až 27. května 1953 se na předsednictvu sovětské vlády posuzoval Berijův materiál Opatření ke zlepšení politické situace v NDR, který nakonec po diskusích všichni přítomní odsouhlasili (jako tajemník ÚV byl přítomen i Chruščov). Dohodnuté body stojí za zaznamenání (později totiž většina soudila, že jim je Berija vnutil), zněly ve stručnosti: 1. upustit od politiky násilného budování socialismu, 2. působit k vytvoření sjednoceného, demokratického a mírumilovného Německa, 3. přestat si vynucovat zakládání zemědělských družstev, 4. skoncovat s politikou vylučování soukromého kapitálu, která je předčasná, 5. učinit závažné kroky ke zlepšení finančního systému, 6. provést významná opatření, aby byla zabezpečena individuální občanská práva, ukončit nespravedlivé a kruté zacházení s obžalovanými při soudních procesech a revidovat případy těch, kteří jsou již ve vězení.{38} Následujícího dne, 28. května, bylo oznámeno, že sovětská správa v NDR bude civilní, maršál Čujkov byl povolán do Moskvy a vystřídal ho civilní komisař Vladimír Semenov. A 2. až 4. června byla tříčlenná delegace NDR v čele s W. Ulbrichtem v Moskvě na koberečku, a přestože se zuby nehty bránili, byli nuceni přijmout „Berijův dokument“, jak sami mezi sebou materiál nazývali. 10. června 1953 byl v Berlíně oznámen „nový kurz“: dlouhý seznam liberalizačních opatření, jehož součástí byla i amnestie stovek vězňů. Týden očekávání i nejistoty pro vládnoucí elitu byl zakončen neochotou stranického vedení odvolat připravované desetiprocentní zvýšení pracovních norem (vedení naopak mluvilo o nutnosti jeho zavedení a zdá se, že je někdo z Moskvy musel podporovat, v Berlíně bylo dokonce oznámeno zvýšení norem o 25 %). Stávkovat začali vsedě dělníci stavějící nemocnici ve středu východního Berlína 11. června a následně 16. června vyšli v převážné části měst NDR dělníci protestovat do ulic, jen v Berlíně jich bylo více než 100 000. Brzy se protesty změnily v bouře, likvidaci ústředen Stasi (východoněmecké tajné policie) i stranických sekretariátů, ničení plakátů i bust. I na Braniborské bráně v Berlíně byly strženy sovětské vlajky a vyvěšeny německé, pak se k Berlínu přidala periferie, bouřili se lidé ve 272 místech po celé zemi. Kolem poledne 17. června sovětské okupační vedení po konzultaci s Moskvou prohlásilo bouře za povstání a poslalo na demonstranty sovětské tanky, aby rozdrtily protestující davy. Střílelo se: podle úředních zpráv bylo zabito 25 lidí, ale dnešní šetření mluví o více než dvou stovkách mrtvých, ovšem zabito bylo také několik desítek německých funkcionářů, kteří se včas neskryli, a 18 sovětských vojáků v pouličních bojích. Následně bylo zatčeno přibližně 10 000 demonstrantů, z nichž bylo 1 268 postaveno před soud (z tohoto počtu bylo 319 německých občanů předáno k soudnímu řízení vojenskému soudu sovětské okupační armády, ten pak vynesl 20 rozsudků trestu smrti).{39} V Moskvě se okamžitě soudilo, že katastrofální následky jsou důsledkem Berijovy liberální politiky.

Berijova aktivita v zahraniční politice se nevyčerpávala jenom zájmem o německou otázku. Zasadil se také o projednávání příměří a o zastavení válečných akcí v Koreji. Vyjednávání o mír s americkou delegací bylo zahájeno 2. dubna. Zároveň navrhl napravit vztahy s Jugoslávií, dodatečně byl však obviněn, že připravoval tajnou schůzku s Titem a jeho kolegy, aby spolu projednali opětné sblížení obou zemí. Hlavním polem jeho zdálo se nevyčerpatelné energie byla ovšem domácí půda. Dnes můžeme usoudit, že sledoval dva cíle, jednak oddělit vládu od stranických orgánů a převést rozhodovací pravomoci na vládu a jednak se snažil obhajovat neruské národnosti proti centralismu Rusů. Připravil řadu memorand, v nichž byla odsuzována centralizační politika Moskvy (to byla stalinská praxe, kdy. Velkorusové vládli ve státě). Začal Gruzií (kritika vždy byla spojena s velkou obměnou kádrů), pokračoval s Ukrajinou, kde jeho zvláštní pozornost vyvolaly poměry na západní Ukrajině - v jednom z memorand dokonce navrhoval obnovu řeckokatolické církve (kterou Chruščov v roce 1945 zlikvidoval) a zahájil jednání s metropolitou Josifem Slipyjem o legalizaci zakázané církve (Slipyj byl ovšem jako odsouzený vězeň v táboře). Pokračoval zvláštními memorandy pro Bělorusko (prosadil odchod z funkce dlouholetého stranického vůdce Rusa Nikolaje Patoličeva a nastoupení Bělorusa Michaila Zimjanina; 25. června se v Minsku na plénu ÚV poprvé četly referáty v běloruštině) i jednotlivé baltské státy, všude žádal odchod ruských funkcionářů a návrat etnických kádrů do místních funkcí, též větší prostor pro užívání místního jazyka (příkladem může být zákaz výuky v ruském jazyce na západoukrajinských univerzitách).

Bezpochyby to byla Berijova hektická činnost a snaha změnit život v Sovětském svazu, oddělit se od Stalina, provést destalinizaci, zahájit strategický ústup ve jménu praktického života a dělat politiku, která bude usilovat o všeobecný souhlas. Hlavní, co vadilo jeho kolegům, byly rehabilitace perzekuovaných občanů i komunistů ze třicátých let, báli se, aby s proudem vyšetřování nebyli ohroženi i oni sami. Chruščov to byl, kdo využil východoněmeckého povstání - musel ovšem nejdříve prosadit, aby se obecně považovalo za výsledek Berijovy liberalizace - k rychlému seskupení celého vedení proti Berijovi. Svou iniciativou se v pamětech ani netají, naopak ji vydává za velké státnické umění, za počátek své cesty do pozice vůdce státu. Z textu je navýsost zřejmé, že se obdivuje a chválí, tvrdí dokonce, že zachránil zemi před nepředvídatelnou katastrofou.{40} Berija podle něho hodlal dobýt moc na základě důvěry, o kterou usiloval, a hned poté se vrátit ke stalinskému systému a nastolit krutý útlak, první na řadě by byl tým bývalých Stalinových spolupracovníků - tak přečetl dějinnou zkušenost komunistické strany v Rusku.

Bylo to pouhých devět dní, do kterých soustředil tuto svou tajnou činnost. Na 26. června 1953 bylo svoláno předsednictvo strany. Nejdříve se mu podařilo získat Bulganina (údajně zcela bez problémů a rychle si rozuměli), pak Malenkova, což už byla mnohem náročnější práce, ale prý stačilo izolovat ho od Beriji a vytrvale ho přemlouvat, a poté získal Molotova, jemuž podkuřoval pro jeho státnické schopnosti v zahraniční politice a sliboval mu být oporou v jeho aktivitě. Pak už si s Malenkovem rozdělili práci. Chruščov získal Saburova a Malenkov měl v práci Pěrvuchina, ale Chruščov dodává, že většinu práce musel udělat sám. Vorošilov a Kaganovič se přidali až na poslední chvíli, asi když zjistili, kde je převaha moci a tedy i úspěch, jen Mikojan, jemuž si Chruščov netroufl říci, že se připravuje spiknutí, hájil Beriju do poslední chvíle. Cílem spiknutí bylo vyhnat Beriju z předsednictva (vedení státu), zatknout ho a soudit. Problémem bylo to, že Berija byl ministrem vnitra a tedy nadřízeným velké skupiny vojsk, staral se o vnitřní bezpečnost státních orgánů, tedy i předsednictva, a všude byli jeho lidé. Přehlédnout nebylo možné ani to, že většina Berijových aktivit byla přijímána s porozuměním, přičemž i veřejnost s nimi sympatizovala a zvláště u neruských politiků získával kladné body.

Chruščov asi s Bulganinem dohodli, že jako vojenskou sílu využijí armádu, v níž měl Chruščov z druhé světové války velké množství známých. Je známo, že fungoval jako spojka mezi nejvyšší generalitou a stalinským ústředím v Moskvě a mnoho generálů mu vděčilo za úspěšnou přímluvu. Udivuje však riskantnost celé operace, krátkost času na její přípravu a diletantství, které kupodivu prošlo. Až ráno 26. 6. v 9 hodin volal Chruščov gen. Moskalenkovi, tehdy veliteli moskevské protivzdušné obrany (podle Moskalenkova pozdějšího svědectví nebyl první, dva generálové, mj. maršál Vasilevskij, tuto mimořádnou žádost odmítli splnit), kterého si vybral jako základní oporu svého převratu, a požádal jej, aby určil čtyři své nejspolehlivější muže ke splnění zvláštního úkolu. Mnoho času nedostal, hned poté, jakmile souhlasil, mu volal Bulganin, tehdy ministr obrany, aby se s vybranými a ozbrojenými důstojníky okamžitě dostavil na jeho ministerstvo. Moskalenko vybral jednoho ze svých dostupných kolegů gen.--mjr. P. Batického, tehdy náčelníka štábu vzdušných sil (je s podivem, že byl po ruce), a tři své podřízené: svého politruka plk. I. Zuba, náčelníka svého štábu gen.-mjr. A. Baskova a mjr. V. Jofěreva, důstojníka pro zvláštní operace. Vybraná pětice se až u Bulganina dozvěděla, že jejich úkolem bude zatknout Beriju na zasedání předsednictva, asi se vylekali a výsledkem krátké diskuse byl požadavek nutného rozšíření počtu vojáků. Ihned se dohodli, že přiberou z přítomných Bulganinova náměstka maršála Žukova, náměstky šéfa hlavní politické správy (tedy politruky) Brežněva a S. Šatilova, velitele dělostřelectva M. Nedělina a velitele tankové divize A. Getmana, nakonec připojili člena vojenské rady moskevského okruhu gen.-plk. A. Pronina. Více jich ani být nemohlo, protože k dispozici na cestu do Kremlu měli jen dvě auta, Žukovovo a Bulganinovo, která všechny jmenované provezla hlídajícími strážemi. Nová skupina šesti vojáků neměla zbraně, Bulganin dal svou pistoli Brežněvovi a doprovodil je na této cestě. Brzo po 11 hodině projížděli do Kremlu. Skončili v předpokoji Malenkovovy pracovny, kde prezídium mělo zasedat od 12 hodiny a údajně je navštívili Chruščov s Bulganinem, aby je instruovali - měli čekat na zvonek ze zasedání a na jeho zazvonění měli ozbrojeni vstoupit do zasedací místnosti a zatknout Beriju. Vysvětlili jim, že vykonávají mimořádnou stranickou a vlasteneckou činnost, za niž budou odměněni (v prosinci 1953 byli ozbrojení účastníci navrženi na udělení titulu Hrdina SSSR, ale asi na Moskalenkův podnět ho odmítli), protože Berija se projevil jako nepřítel lidu, připravoval převrat a s ním nové kolo jatek apod.

Co se dělo na zasedání, přesně nevíme, protože zápis, pokud se vůbec dělal, se ztratil a v archivu není. K dispozici tak jsou jen vzpomínky účastníků, hlavně Chruščova{41}, ale protože je jich několik verzí, lišící se v detailech, musíme průběh jen odhadovat. Malenkov prý byl tak zastrašen, že sotva mohl mluvit, ač byl předsedajícím celého zasedání, hlavní slovo měl Chruščov, který hned v úvodním vystoupení, kdy se hovořilo o předmětu zasedání, obvinil Beriju ze všech možných hříchů, mj. jako bývalého agenta britských tajných služeb (z doby kolem první světové války) a z přípravy převratu po Stalinově smrti, převracel argumenty do podoby smrtelné obžaloby typu, chtěl nás všechny zatknout a postavit na popraviště, aby mohl vládnout sám apod. Po něm údajně mluvili Bulganin, pak Molotov, a protože bylo zvykem, aby se vyjádřili všichni přítomní, zřejmě vystoupili i další, ale o jejich vystoupení Chruščov jen neadresně uvádí, že byla méně rozhodná. Jen Mikojan údajně Beriju hájil prý pro jeho pracovitost a výkonnost a nesouhlasil s Chruščovovým návrhem Beriju vyloučit ze všech orgánů i ze strany. Berija byl jistě zaskočen, takový průběh rozhodně nečekal, zprvu jednání svými poznámkami zlehčoval (např. Co to plácáš, Nikito? aj.), ale postupně i on propadal strachu z výsledku, zdá se, že nedostal slovo, aby se hájil (alespoň se o tom nikdo nezmiňuje). Když se všichni vyslovili, mělo se asi po hodině jednání hlasovat, zda Beriju vyloučit ze strany a zatknout. Malenkov zcela ztratil rozvahu a místo hlasování zmáčkl zvonek do vedlejší místnosti (nebo to bylo domluveno a vůbec se nehlasovalo pro nejistý výsledek?) a na zasedání vtrhla šestice ozbrojených důstojníků s pistolemi v rukou (Moskalenkovi lidé a Žukov). Moskalenko směrem k Berijovi zakřičel: Ruce vzhůru! a Žukov ho ihned začal prohledávat, aby ho odvedl z místnosti. Jeden z přítomných plk. Zub později dosvědčil, že evidentně jen čtyři členové prezidia (Chruščov, Malenkov, Bulganin a Molotov) byli informováni o zatčení Beriji, ostatní o akci neměli ani tušení a při příchodu ozbrojených vojáků vyskočili ze svých křesel a museli být Žukovem uklidněni, že předmětem jejich zásahu je jen Berija.{42} Berija byl odveden do předpokoje Malenkovovy pracovny, kde ho hlídali ozbrojení vojáci a zbytek neozbrojených účastníků byl postaven ke dveřím s povinností nikoho nepustit dovnitř (mj. i Brežněv si tak vystál svou budoucí kariéru). Až v pozdních večerních hodinách byl převezen na Moskalenkovo velitelství a umístěn do vojenského vězení, z něhož již nevyšel. Jako vězeň zde pobýval celý půlrok, vyslýchán v pravidelných intervalech a v noci novým prokurátorem R. Ruděnkem a samotným Moskalenkem, v prosinci rozhodl Chruščov, že je vhodné celou záležitost ukončit a Berija byl v neveřejném procesu 16.-23. prosince 1953 vojenským soudem za předsednictví maršála Koněva{43} spolu se svými několika nejbližšími spolupracovníky z ministerstva vnitra odsouzen k trestu smrti a okamžitě popraven (čest zastřelit ho, píše Sergej Chruščov, byla poskytnuta gen. Pavlu Batickému, který ho zastřelil jednou ranou{44}). Proces byl neveřejný a vedení ho poslouchalo v uzavřeném a omezeném rozhlasovém vysílání, přičemž měli obavy, zda Berija nebude nepatřičně mluvit a na ně útočit. Berija však byl jako beránek, kál se, přiznával chyby a prosil o milost, čemuž elita nehodlala nikterak vyhovět. Byl to proces jak ze stalinských časů, důkazem bylo Berijovo přiznání, a to k činům, které prokazatelně ani nemohl spáchat. S Berijovým zatčením bylo také spjato obvyklé stalinské rozsáhlé zatýkání jeho bývalých lidí a spolupracovníků, včetně rodiny, někteří z nich byli lákáni, aby donášeli na svého bývalého chlebodárce a také tak učinili. Přeběhli i jeho náměstci Serov a Kruglov, kteří byli jistě pro Chruščova velmi užiteční, ocenil je také vysokými funkcemi, i když dočasně (I. Serov se stal šéfem KGB a jeho kariéru ukončili v roce 1958 nechtěně Britové, kteří ho nepustili do země při oiciální návštěvě Chruščova v Británii jako člena jeho delegace, protože jej oprávněně obviňovali z válečných zločinů).

Chruščov si byl ovšem vědom toho, že palácový převrat musí doplnit další akce, která odsoudí Beriju. Této povinnosti se hodlal zhostit na tajném zasedání ústředního výboru, na tzv. plénu, jehož se zúčastnilo 216 členů a kandidátů tohoto orgánu a které se konalo od 2. do 7. července 1953. Výstupem tohoto zasedání nebyl veřejný protokol zasedání (ten byl přísně tajný a v Sovětském svazu zveřejněn až v roce 1991{45}), ale tajný dopis stranickým organizacím, v němž byly vypočítány Beri-jovy hříchy. Stručně je uvedeme: psalo se v úvodu, že Berija byl agent mezinárodního imperialismu a provinil se tím, že: a) usiloval o vzrůst své moci tím, že diskreditoval své kolegy ve vedení strany i státu, b) chtěl nadřadit ministerstvo vnitra straně, c) nařídil ministerstvu vnitra, aby bez vědomí strany padělalo kádrové materiály některých členů strany, d) rozněcoval nevraživost a nepřátelství mezi různými národnostními skupinami, e) snažil se svést NDR z cesty k socialismu a přeměnit ji v buržoazní stát, f) pokoušel se navázat osobní spojení s Titem a Rankovičem v Jugoslávii, g) v roce 1919 sloužil jako špion ve výzvědné službě, což skrýval.{46} Je možná zajímavé, že vyšetřování vedené ve smyslu přiznání vybraných lidí k tomu, že z Berijova pověření připravovali státní převrat, nakonec do série obvinění nebylo zařazeno, i když se často připomíná{47}. Zasedání bylo dlouhé (od 2. do 7. července), slovo dostali i bývalí Berijovi spolupracovníci, mnozí z nich se snažili přizpůsobit a jít s proudem proti Berijovi, který samozřejmě nebyl přítomen, mluvili i jeho bývalí náměstci Kruglov a Serov, hlasování pak bylo jednomyslné. Nikdo se nepídil po důkazech, Chruščov uvádí, že jemu stačila intuice a že dávno věděl, že Berija je „bestie“, kterou je třeba sprovodit ze světa. Pro pořádek píše, že chtěli takové důkazy shromáždit, ale po Berijově smrti to už bylo zbytečné. Znamená to, že Chruščov byl dobrým Stalinovým žákem a že se od něho leccos naučil. Potvrdilo se také, co jistě předpokládali spiklenci, že ústřední výbor je poddajná skupina lidí, vycvičená v nejlepších tradicích stalinské poslušnosti.

Dvě poznámky stojí za zmínku. Listujeme-li později vydaným protokolem, pozornějšího čtenáře zarazí, že Berija je kritizován zásadně jen za prohřešky, jichž se měl dopustit na začátku své kariéry v počátcích sovětské moci a poté je zmiňována až jeho činnost po Stalinově smrti - o jiných etapách Berijova života nepadla ani zmínka. Čekali bychom, že Berija bude obviňován z činnosti jednoho z hlavních Stalinových pomocníků v období teroru a druhé světové války, ale toto období bylo jakýmsi tabu a nikdo se o něm ani nezmínil. Jistě zde působila ruka neviditelného režiséra. A druhou poznámkou je upozornění, že v literatuře máme zaznamenány i jiné verze pokusu o politický převrat. Žukovovův životopisec Karpov nás seznamuje se „svědectvím“ Dmitrije Suchanova, tehdy Malenkovova sekretáře, že původně převrat na 26. 6. připravovali ve shodě Berija, Chruščov a Bulganin, ale Malenkov se to dozvěděl a zavolal si Chruščova a Bulganina k rozhovoru a přinutil je přidat se na jeho stranu. Prý oba souhlasili, vyzvali vybrané vojáky k provedení akce a na zasedání, které se nemohlo shodnout (proti zatýkání v nejvyšších řadách byli Molotov, Kaganovič i Vorošilov), Malenkov náhle zavolal vojáky a ti zatkli Beriju. Žukov prý chtěl zatknout Chruščova i Bulganina, ale Malenkov ho zastavil.{48} Většina autorů tuto verzi ani necituje (právě tak jako tvrzení Berijova syna Serga, že žádné zasedání se neko-

nalo a jeho otec byl zatčen doma a okamžitě zastřelen, prý i výslechové protokoly jsou falza{49}), Chruščovovo vyprávění, několikrát opakované a vždy naplněné emocemi, je bráno za věrohodnější svědectví.

Mohlo by se tedy zdát, že všechny otazníky palácového převratu z června 1953 jsou vyjasněny, ale není tomu tak. Nikde se ani nepřipomíná, že někdo musel organizovat zázemí, vyměnit v průběhu hodinového zasedání Berijovu ochranku celého Kremlu za vojenské hlídky, navelet do Moskvy vojenské jednotky, které obsadily Kreml a strategická místa ve městě (podle zahraničních zpravodajů se náhle po městě objevily četné vojenské hlídky, které jen procházely ulicemi) a dbát na veřejný pořádek. Nic nevadilo, že běžní občané neměli ani tušení, že se koná nějaké závažné zasedání politických špiček státu, kde jde o život.

Jisté je jen to, že Chruščov vykročil ke splnění svého snu stát se vůdcem státu, strany a celé země. Jeho hlas byl stále silnější, byl ostrý a rozhodný, hrubý ve slovech i v činech a případní jeho oponenti svá vystoupení postupně omezovali, až umlkli docela.

STALINOVO DĚDICTVÍ A HLEDÁNÍ NOVÝCH CEST

Sovětský svaz se v roce Stalinovy smrti po všech stránkách nacházel v problémech, které se zdály až neřešitelné. Mezinárodní postavení bylo konfrontační, mluvilo se o válce více než o počasí, ale bylo zřejmé, že země nemá žádné velké možnosti aktivně v této politice působit. Novému vedení nezbývalo než okamžitě a jasně odmítnout Stalinovy přípravy na třetí světovou válku.{50} /Američané jako první (v listopadu 1952) vyzkoušeli termojadernou technologii (vodíkovou bombu, Rusové až v lednu 1954), jejich strategické letectvo bylo schopno ze svých základen doletět až nad Moskvu, přičemž stejným výkonem sovětské letectvo zdaleka nedisponovalo. Stalin se svými generály dokázal zajistit jen nákladný systém protivzdušné obrany Moskvy a plánoval bleskové obsazení Západní Evropy a Turecka, aby Američany připravil o případná předpolí. A bylo to drahé a prostředků, které měla sovětská vláda k dispozici, bylo stále méně a méně.

Země byla také po ekonomické stránce ve velkých potížích. Nejtíživější byl nedostatek zemědělských produktů, uživit vlastní obyvatelstvo bylo stále těžší a těžší. Statistikové už v této době zjistili, že občané Sovětského svazu žijí hůře než občané carského Ruska. Takovou úřední statistiku z konce sedmdesátých let uvádí Aksjutin{51}:

.

I ve vedení státu, kde po Berijově násilné smrti soupeřili dva dosavadní blízcí spolupracovníci Chruščov a Malenkov, se hledaly cesty, jak oslovit nespokojenou veřejnost. Problémy se zřetězily do dvou otázek, za prvé, jak ovlivnit směrem k příznivějšímu vývoji sociální otázku, tj. zlepšit zásobování občanské veřejnosti, nebo alespoň zasít přesvědčení či alespoň naději na zlepšení, a za druhé, jak pokračovat v trendu zajišťování občanských práv, tj. především v propouštění nevinně zatčených a oslabování Gulagu, což bylo nutně spjato s útokem proti Stalinovi. Návrhy na řešení těchto problémů podávali oba protagonisté jako soupeři, jeden - Chruščov - představoval stranickou linii a hlavně zájem stranických byrokratů, druhý - Malenkov - stál v čele státního aparátu, který byl nově a pro mnohé náhle povolán k řízení státu, když stranická byrokracie tak zjevně nedostála svým úkolům. Jak spor nabýval na síle a obě strany se stále více angažovaly, ponechávaly krátkodobě občanskou společnost v klidu a tím i nepřímo jí poskytovaly prostor k existenci a ke sdělení svých postojů. Zároveň je to tedy doba ostrého osobního souboje vedoucích politiků a také první fází liberalizace, uvolnění politického tlaku, fází, která byla Iljou Erenburgem nazvána „táním“. V muzeích se objevily první impresionistické a jiné moderní obrazy, odborníci různých oborů byli vyzváni ke spolupráci a k tomu, aby podávali návrhy reforem v oblastech jejich činnosti apod. Začala diskuse o Lysenkovi a končila odhalením jeho šarlatánství, i když ho Chruščov podporoval až do hořkého konce.

Sergej Chruščev v obsáhlé obhajobě svého otce nás podrobně informuje o kruhu přátel, s nimiž se jeho otec a tím i celá rodina stýkala v době po Stalinově smrti.{52} Podle jeho slov k nejčastějším návštěvám vždy s přátelským vyzněním patřili příslušníci Malenkovovy rodiny včetně jeho samého. Navštěvovali se s Chruščovem při každé možné příležitosti, vycházeli na nekonečné procházky, na nichž vedli ještě delší rozhovory. K dalším rodinným přátelům patřily rodiny Bulganinova, Žukovova, Serovova (Berijova náměstka v ministerstvu vnitra), Mikojanova a Molotovova. S Berijou se sice přátelil, jezdili spolu často jedním autem z práce, ale navzájem se nenavštěvovali a rodiny už vůbec ne. Bylo překvapením po lidské stránce, že náhle spolu soupeřili oba přátelé, Malenkov a Chruščov, lišili se od sebe jen mírou razantnosti, se kterou hodlali řešit náhle se vyskytnuvší spor. Šlo totiž o vedení státu a Chruščov měl v rukou stálou iniciativu.

Agrární otázka

V zemědělské otázce byli oba - Malenkov i Chruščov - spíše nerozhodní a nikdy se jí v podstatě podrobněji nezabývali. Chruščov byl sice dlouhá léta vůdčí osobností Ukrajiny, původní zemědělské obilnice Sovětského svazu, jejíž zemědělství bylo decimováno kolektivizační politikou třicátých let, ale za specialistu v zemědělské problematice se neprohlašoval a vždy se spíše tomuto označení vehementně bránil. Vydával se totiž za znalce průmyslové organizace a činnosti, vycházel ze svého statusu ukrajinského dělníka, a přestože ve své profesi zámečníka nepokračoval a při první příležitosti sběhl k politické práci, žil z tohoto tvrzení celý život. Ubránil se např. podle svého vyprávění Stalinově návrhu, aby referoval o zemědělství začátkem padesátých let. Stalin nakonec v roce 1952 vnutil obdobný referát Malenkovovi, jenž ho s pomocí svého sekretariátu připravil a také přednesl, přičemž v něm tehdy označil zemědělskou otázku za v podstatě vyřešenou a úspěšnou. Nyní však bylo nasnadě, že zemědělství bude vnitřním problémem číslo jedna.

První analytický materiál o sovětské vesnici vznikl na ministerstvu zemědělství pod Malenkovovou záštitou. Byl velmi kritický a do popředí vystupovalo dvojí zjištění: po válce se na sovětské vesnici neustále snižuje životní úroveň a blíží se stavu z doby carského Ruska a za druhé vesnice reaguje na problémy útěkem svých obyvatel. Navrhovalo se v něm i základní východisko: snížit daně, zvýšit výkupní ceny za povinné dodávky, odepsat část dluhů a podpořit kolchozní zá-humenky (omezená část půdy, kterou kolchozníci dostali k dispozici k soukromému hospodaření), které podle zmíněné analýzy dokázaly dodat na trh více zemědělského zboží než samotné kolchozy, což se zvláště týkalo zeleniny, ovoce a dokonce i mléka. Právě tato nabídka jakéhosi obnovení leninské politiky NEPu (nové hospodářské politiky), kdy byl částečně a dočasně uvolněn prostor pro soukromé podnikání, narazila. Nová zemědělská politika měla být projednávána na srpnovém plénu ÚV, referujícím byl určen Malenkov, ale při projednávání tezí na červencovém plénu, které Malenkov předkládal, došlo k diskusi, jejímž výsledkem bylo přesunutí jednání na zářijové plénum a také ke změně referenta. Novým referujícím měl být Chruščov, kterého protlačil stranický aparát jistě s jeho souhlasem. Přitom měli oba máslo na hlavě, Malenkov o zemědělství referoval v roce 1952 a neomaleně hovořil o vynikajících úspěších a bezproblémovém zemědělství (vymlouval se na Stalina) a Chruščov se zase „proslavil“ v roce 1951 návrhem na slučování kolchozů do velkých celků a vytváření tzv. agroměst, což mělo zcela přetvořit sovětský venkov (jeho návrh nakonec tvrdě zkritizoval Stalin a donutil tak Chruščova napsat mu podlézavý omluvný dopis).{53}V době, o níž píšeme, byl ve výhodě Malenkov. Ve skutečnosti byl i oficiálně v čele státu. Asi by bylo správnější - ale to bychom porušili veškerý obvyklý úzus - abychom Malenkova nazývali třetím vůdcem bolševického státu, jímž i formálně od března 1953 do ledna 1955 byl, zdá se však, že jeho vůle a touha po moci byla rozpačitá, asi se bál odpovědnosti. Co se týče zemědělství, z pozice premiéra a za součinnosti ministerstva zemědělství (ministrem byl tehdy Alexej Kozlov) prosadil některé změny v zemědělské politice, především snížil daně a zavedl nový systém jejich výběru. Původní zemědělská daň byla nevýhodná pro prosperující podniky a vlastně je poškozovala, platila přitom od roku 1930. Snížení daní bylo zcela hmatatelné, za rok 1952 bylo sovětskému zemědělství předepsáno odevzdat státu na daních 9,5 mld. rublů, ale pro rok 1954 to mělo být jen 4,1 mld. rublů.{54} Malenkov také nechtěl nechat ležet ladem tak dobře připravený materiál a bez dohody s Chruščovem vystoupil na plénu Nejvyššího sovětu (tedy na státní a ne na stranické úrovni) s referátem o hospodářské politice. Byly to novátorské počiny, s nimiž přišel. Horoval pro ekonomii pro člověka, navrhoval přehodnotit tempa růstu těžkého průmyslu (vydatně je snížit), posílit výrobu spotřebního průmyslu, který léta skomíral, rozvinout sociální programy zvláště v oblasti životní úrovně a zdravotnictví apod. Snížil maloobchodní ceny, omezil prodej obligací státní půjčky, jejichž kupování bylo sice teoreticky dobrovolné, ale ve skutečnosti povinné. Připojil i nový kurz v agrární politice, o kterém jsme se již zmiňovali. Není divu, že byl Malenkov na podzim 1953 na sovětském venkově populární, jeho lidé dokonce šířili pověst, že je příbuzný s Leninem (jeho matka se za svobodna jmenovala Uljanovová, ale s Leninem neměla nic společného). To vše evidentně vadilo Chruščovovi, dokonce mu mezi svými vytýkal, že mu uloupil roli reformátora. S Malenkovem měl trvalý spor ohledně váhy sekretariátů, preferoval stranický, zatímco Malenkov se snažil přenést rozhodovací procesy na vládu. Protože však tradičně při rozhodování hrál roli stranický aparát, který byl rozmístěn všude, měl Malenkov nakonec omezený prostor pro svou aktivitu. Co se týče zemědělství, Chruščov se pokusil vzít si roli reformátora zpět a na plánovaném zářijovém plénu ÚV přednesl svůj referát o zemědělství, který mu připravil narychlo utvořený pracovní kolektiv dvou poradců, dvou redaktorů Pravdy a jednoho specialisty na zemědělskou tematiku (byli to poradci Ševčenko a Šujskij, redaktoři Pravdy Šepilov a Poljakov a akademik Laptěv). I oni zjistili, že rozsah úpadku a pohromy sovětského zemědělství je tristní a rozsáhlý (produkce podle jejich zprávy byla v mnoha zemědělských produktech nižší než před první světovou válkou, kolchozníci většinou nedostávali mzdu a žili jen ze záhumenků, v materiálu se uvažovalo i o možném rozpouštění kolchozů, na to však Chruščov ani nepomyslel{55}), dospěli tak prakticky ke stejnému řešení a podpořili už Malenkovem prosazená opatření, Chruščov ovšem přidal nová. Našel u Malenkova údajnou slabinu v nedostatečné péči o rozvoj rostlinné výroby, speciálně obilí, což považoval asi oprávněně za základní zemědělský produkt. Měl v tomto smyslu dva nápady, které pak následně rozvíjel. Jednak radikálně rozšířit rozsah obdělávané půdy a jednak změnit skladbu rostlinné výroby a ve větší míře se zasadit o pěstování kukuřice jako zdroje výživy zemědělských zvířat, tj. rozvoje živočišné výroby. Celiny - dosud neobdělávané a ladem ležící oblasti - byly jeho chloubou po celou dobu, kdy vládl, patřičnou pozornost jim věnuje i ve svých pamětech.{56} Byly vyhlédnuty neobdělávané kraje velkého rozsahu, které se vyskytovaly v Kazachstánu, na západní Sibiři, v Povolží i na severním Kavkaze, ale z hlediska rozlohy s Kazachstánem nemohla soupeřit žádná oblast. Tyto léta neobdělávané plochy byly používány k volné péči o skot, problém byl ovšem v tom, že nebyly ani osídleny a postrádaly možné pracovní síly, právě tak jako vyžadovaly prostředky velkého rozsahu ve formě státních investic. Spor s kazachstánským stranickým vedením, které bránilo projektu, ale v centru mělo malou podporu (proti projektu vystupoval tvrdě jen Molotov, který ho kritizoval za přílišnou dobrodružnost a nezodpovědné experimentování), byl pro Chruščova snadnou záležitostí: předvedl hned při první příležitosti, jak si bude počínat. Argumenty kazachstánského vedení, že bude likvidována živočišná výroba jejich republiky a že nutný příchod nových pracovních sil bude znamenat poruštění Kazachstánu, odmítl mávnutím ruky a celé vedení státu vyměnil. Na post vedoucího tajemníka Kazachstánu dosadil bývalého běloruského prvního tajemníka a současného ministra kultury Ponomarenka a na post druhého tajemníka zástupce svého moskevského kruhu blízkých spolupracovníků Brežněva, kterého navíc pověřil péčí o celiny{57}. Nedostatek pracovních sil vyřešil tak, že se začátkem roku 1954 obrátil na celostátní poradu komsomolců, aby mladí pomohli státu s velkým úkolem osídlit nové neobydlené kraje. Následná kampaň byla úspěšná a už v létě 1954 vyrazilo do Kazachstánu za dobrodružstvím asi 300 000 komsomolců, odhodlaných změnit tvář této země. Jako agitátor a propagátor myšlenky (nebo jako elektrizující demagog) se Chruščov bezesporu osvědčil, ale těžkosti na sebe nenechaly dlouho čekat. Lidé přijížděli do zcela neobydlených krajů, zařizovali si na místě provizorní životní podmínky, navíc přitom k obdělávání tak rozsáhlých ploch neměli dostatek zemědělské techniky, jejíž spolehlivost také nebyla na výši, a volali na pomoc armádu. Přesto zaseli velké plochy a v prvních letech také sklidili (Chruščov píše s nadšením, že po Stalinově smrti zachránili svou produkcí Sovětský svaz), ale potíže byly s dopravou i se skladováním, ani jedno nebylo připraveno a obilí se ukládalo na zem a bez přikrytí, což způsobovalo (i dle Chruščo-va) „kolosální“ ztráty. Chruščov píše, že až do konce padesátých let byly celiny nezastupitelnou rostlinnou základnou země a až v šedesátých letech nastal ústup, celiny rodily málo, asi pro své vyčerpání, nedostatek minerálních i chemických hnojiv i vzhledem k malé péči o půdu (letité nedostatky ruského zemědělství), přesto však zůstaly jedním z důležitých zdrojů. Kazachstán pravidelně obsazoval druhé až třetí místo v pomyslné soutěži jednotlivých republik o množství státu dodaného obilí (v čele tradičně Ruská federace, o druhé místo zápas mezi Ukrajinou a Kazachstánem). Co se týče zemědělské produkce, která se v letech 1954- 58 evidentně zvýšila (podle některých údajů až o 35 %) a znamenala tak jedno z nejúspěšnějších období života ruské vesnice (dokonce se na krátko zastavil odchod sovětských občanů z venkova do měst a počet obyvatel na venkově se zvýšil), bude asi správné soudit, že hlavní příčinou vzestupu byla opatření, která prosadil jako premiér Malenkov. Zemědělství ožívalo především v tradičních krajích, kolchozy a sovchozy se vzpamatovávaly z letargie i nicnedělání, věřily v lepší časy. Zaskočila je až Chruščovova kampaň proti soukromým aktivitám kolchozníků, kterou zahájil v druhé polovině padesátých let. Již citovaný Streljanyj nás seznamuje s jednou zajímavou epizodou, charakterizující Chruščovovy skutečné postoje. Svého času (autor příhodu nedatuje) napsala Chruščovovi jeho sestra z vesnice Chomutovka, aby jí pomohl opravit chalupu, která se jí rozpadá. Chruščov zavolal svého poradce Ševčenka, dal mu její dopis a požádal ho, aby všechno zařídil. O inancích neměl Chruščov žádný přehled a nedovedl s nimi hospodařit, celou výplatu dával manželce a 100 rublů, které bral měsíčně na zvláštní výdaje, si nechával a dával do sejfu. Vyndal z něj 500 rublů a požádal Ševčenka, aby všechno zařídil. Ten ho hned vyvedl z omylu, že 500 rublů nemůže stačit na opravu chalupy, ale uvolil se jet podívat na místo. V Chomutov-ce opravdu zjistil, že chalupa je na spadnutí, a po krátkém jednání s místními předáky navrhl Chruščovově sestře, aby se přestěhovala do městského bytu v blízké Kalinovce, že zařídí přidělení bytu. Sestra reagovala ostře odmítavě, že u chalupy má záhumenek a že bez něho nemůže existovat, vypěstuje si zde zeleninu, brambory, má slepice apod. Ševčenko se tedy vrátil s nepořízenou, Chruščov navíc reagoval velmi rozčileně: jaký záhumenek nebo vlastní hospodářství, Lenin nás učil a varoval před soukromým hospodařením, podporovat takové tendence znamená podlehnout kapitalismu atp. A jako věrný leninovec až za hrob sestře nepomohl.{58}A druhým velkým projektem Nikity Chruščova byla kukuřice, o níž soudil, že to je produkt budoucnosti, chápal ji jako základ ke zvýšení produkce masa a mléka. Je pravda, že se v Rusku téměř nepěstovala. Na počátku 50. let s ní byla na rozdíl od USA, se kterými se Chruščov stále častěji srovnával, kde kukuřicí ve stejné době osévali cca 36 % orné půdy, oseta v celé zemi jen asi 3 % orné plochy. Chruščov totiž pracoval formou kampaní a slavná doba kukuřice přišla o něco později, předmětem celostátního zájmu ji učinil na plénu ÚV v lednu 1959, i když ji propagoval od samého začátku své zemědělské politiky. Tehdy se jí ujaly stranické orgány po celé zemi a kukuřice, které se začalo říkat Nikitična, se začala pěstovat i v severských oblastech, jako byl Murmansk či Archangelsk. Hlášení se ovšem týkala vždy jen plochy, která byla oseta, se sklizní to bylo jako obvykle mnohem horší. Obecně se soudí, že hlavním zdrojem Chruščovových znalostí o zemědělské politice a jejích potřebách byla zpráva Mackevičovy komise z konce padesátých let (1957). Když se začaly rozvíjet Chruščovovy kontakty s americkými politiky i farmáři, poslal Chruščov s americkým souhlasem do USA dvanáctičlennou studijní delegaci sovětských specialistů v čele s tehdejším ministrem zemědělství Mackevičem. Byli tam 40 dní, ponejvíce času strávili ve státě Iowa, vedli si deník, připravili knihu a pro Chruščova napsali podrobnou zprávu. Vyspělost i velký výkon amerického zemědělství, což bylo první téma jejich zájmu, připsali vhodným podmínkám, jako bylo výborné klima, sto let klidu bez válek, farmáři, kteří se zrodili z energických přistěhovalců z mnoha zemí, byli svobodní a nikdy nepoznali útlak. Druhé téma, které sledovali, byly podmínky úspěšné výroby a její mimořádné efektivity. Ty viděli jednak v jednoznačně převažující specializaci zemědělských farem na jednotlivé druhy zemědělské výroby, např. uváděli, že farmář, který chová 800-900 kusů skotu na maso, si denně kupuje 2-3 litry mléka pro potřebu své rodiny, nevyplatí se mu totiž chovat si 2-3 krávy a starat se o ně. Druhou podmínku úspěchu viděli v racionálním řízení agrotechniky, centrální řízení z Washingtonu podle nich nepřicházelo v úvahu ani náhodou. Rozhoduje se přímo na místech a po seznámení se s místními podmínkami. A třetí přednost i podmínku výjimečné efektivity viděli v dokonale fungující mechanizaci, dostatku strojů i zemědělského náčiní, které umožňuje americkým farmářům obdělávat nezvykle velké rozlohy půdy. A také v dostatku vhodných minerálních i chemických hnojiv, která zušlechťují půdu a posilují vysoké výnosy. Třetí oddíl zprávy se pak týkal doporučení. Její autoři dospěli k závěru, že socialistický systém řízení zemědělství je zcela srovnatelný s možnostmi kapitalistického podnikání a odstraní-li nedostatky, které mu brání být vysoce efektivní, je schopný v krátké době překonat tyto nedostatky a vyrovnat se i nejvyspělejšímu zemědělství v kapitalistickém světě. To už viditelně odložili realistické brýle a nasadili si brýle růžové, aby dle zavedeného zvyku řekli Chruščovovi i jeho blízkému okolí, co chtěli slyšet. Chruščov ovšem tento návod spolkl i s navijákem a od té doby začal hlásat myšlenku brzkého dostižení USA ve výrobě zemědělských produktů na jednoho obyvatele. Jakmile s tím přišel koncem padesátých let a spojil tento záměr s myšlenkou „upevnění kolchozního podnikání“ omezením nežádoucích kapitalistických prvků, slibný rozvoj zemědělské produkce v Sovětském svazu vzal za své a trend vývoje se opět obrátil špičkou dolů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikita na trůně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.