Zrůdy století – Galerie nejen sériových vrahů

© Burda Praha, spol. s r. o., Praha 2014

Napsali: Eduard Svítivý a Matěj Vavřina

Odpovědná redaktorka: Oldřiška Tylová

Editorka: Lenka Nešporová

Grafická úprava: David Jendřejčík

Fotografie na titulní straně: ©Yeko Photo Studio – Fotolia.com

Fotografie uvnitř knihy: Profimedia.cz a archiv Eduarda Svítivého

Vydavatel: Burda Praha, spol. s r. o., Přemyslovská 2845/43, 130 00 Praha 3

1. vydání, Praha 2014

Všechna práva vyhrazena. Bez písemného souhlasu vlastníka práv není povoleno publikaci ani žádnou její část použít pro reprodukování, ukládání v rešeršním systému nebo šířit jakýmikoli prostředky, ať již elektronicky, mechanicky, kopírováním, nahráváním nebo jinak.

ISBN 978-80-87575-18-5

OBSAH

Úvodní slovo

(Matěj Vavřina)

Bestie posedlé sexem / Fred a Rose Westovi

(Matěj Vavřina)

Brutální vrah stopařů / Ivan Milat

(Matěj Vavřina)

Fotograf smrti / Harvey Glatman

(Matěj Vavřina)

Jednooký ďábel / Henry Lee Lucas

(Matěj Vavřina)

Kanibal z Wisconsinu / Jeffrey Dahmer

(Matěj Vavřina)

Krutý klaun zabiják / John Wayne Gacy

(Matěj Vavřina)

Maniak s diplomem / Ted Bundy

(Matěj Vavřina)

Nekrofil zabíjel rád / Arthur Shawcross

(Matěj Vavřina)

Pedofil z Charleroi / Marc Dutroux

(Matěj Vavřina)

Přízrak zvaný Noční slídil / Richard Ramirez

(Matěj Vavřina)

Rostovský rozparovač / Andrej Čikatilo

(Matěj Vavřina)

Šachovnicový vrah / Alexander Pičuškin

(Matěj Vavřina)

Série sedmi mrtvých mužů / Aileen Wuornosová

(Matěj Vavřina)

Specialista na studentky / Edmund Emil Kemper

(Matěj Vavřina)

Tajemství vrahova Zámku / Henry Howard Holmes

(Matěj Vavřina)

Vrah od Zelené řeky / Gary Ridgway

(Matěj Vavřina)

Vrah s krutým krédem / Dennis Rader

(Matěj Vavřina)

Vraždící spisovatel / Jack Unterweger

(Matěj Vavřina)

Zvrácený koželuh / Ed Gein

(Matěj Vavřina)

Zvrhlé choutky lidožrouta / Albert Fish

(Matěj Vavřina)

Gangster bez soucitu / Oto Biederman

(Eduard Svítivý)

Hlava pod jabloní / Martin Vostárek

(Eduard Svítivý)

Hodiny plné hrůzy / Radim Odehnal

(Eduard Svítivý)

Masakr jako slast / Štefan Svitek

(Eduard Svítivý)

Netvor u Čachrova / Ivan Roubal

(Eduard Svítivý)

Smrt na pozadí veselice / Jaroslav Gančarčík

(Eduard Svítivý)

Medailonky autorů

Jak se zrodí sériový vrah

Napsal: Matěj Vavřina

Fenomén sériových vrahů se v posledních letech těší velkému zájmu veřejnosti a seriály jako Dexter, The Following, Hannibal nebo Bates Motel trhají rekordy sledovanosti. Svým divákům však většinou nabízejí jen povrchní, idealizované vyobrazení těchto zabijáků. Jednou je na vině traumatický zážitek z dětství, který vraha „s dobrým srdcem“ nutí vyrážet na lov, jindy tyranská matka nebo jakási jasnozřivá genialita, jež dotyčného vrhá do úvah o smyslu života druhých. Všechny tyto seriály mají jedno společné: přesvědčují své fanoušky, že sériový vrah je bytost vládnoucí šarmem, charizmatem a inteligencí, že je zkrátka „cool“. Přitom by povědomí o skutečné, neromantizované podstatě jejich osobností mohlo v některých případech i zachránit život. Nezapomínejme, že častokrát to bývají otcové od rodin, hodné sestřičky v nemocnicích, gentlemani, kteří dámám v restauracích drží dveře, nebo zkrátka ti, co vám doma posledně instalovali zabezpečovací zařízení.

Pojem „sérioví vrazi“ uvedl nechtěně v život sadista a nekrofil Ted Bundy. Laická i odborná veřejnost si po střetu s tímto na první pohled uhrančivým, ale uvnitř prohnilým zvrhlíkem uvědomila, že existuje jasně vymezená hranice mezi masovým vrahem, který vyleze s puškou na komín a pálí po všem, co se pohne, a člověkem, jenž měsíce i roky zabíjí jen pro svou potěchu. V sídle americké FBI v Quanticu se těmito zločiny zabývá značné množství odborníků s jediným cílem – eliminovat počty takto spáchaných vražd na minimum. Přestože se jim za několik desetiletí nepodařilo objevit žádný zázračný vzorec, na jehož základě by se těmto krvavým činům dalo předcházet, existuje několik vlastností, které má v dětství většina sériových vrahů společné: tendence k mučení zvířat, fascinace ohněm nebo noční pomočování v průběhu dospívání. Jejich rodinné poměry nebývají ideální, častokrát je jeden z rodičů agresivní alkoholik. Ve škole jsou zpravidla zamlklí a od ostatních se izolují. Tyto charakteristiky ale mají jeden zásadní nedostatek: neplatí pro všechny – a naopak platí pro mnoho osob, kterým je představa vraždy nebo násilí nadevše odporná.

Tato kniha přináší desítky příběhů těch nejzajímavějších sériových vrahů, kteří byli u nás i ve světě odhaleni. Je možné ji číst jako soubor pravdivých detektivek, hororových příběhů, netradičních životopisů. Tato publikace vám ale především umožní se vyšetřovatelům (i zločincům) podívat přímo pod ruce. Příjemné čtení!

Bestie posedlé sexem

Napsal: Matěj Vavřina

Fred a Rose Westovi

*1941–†1995 (Fred)

*1953 (Rose)

Počet obětí: 12 nebo více

Období vražd: 1967–1987

Místo vražd: Gloucester, Velká Británie

Modus operandi: znásilnění, uškrcení

Zatčeni: 1994

Fred West se narodil roku 1941 v městečku Much Marcle v britském hrabství Herefordshire. Byl velmi nízké inteligence, mentálně zaostalý – do školy ho rodiče neposílali a navíc ho patrně oba sexuálně zneužívali. Otec ho mimo jiné naučil znásilňovat ovce, přičemž mu poradil: „Můžeš provádět, co se ti zlíbí, jen se nenech chytit.“ Kromě svérázné výchovy se na Fredovi podepsala nehoda na motocyklu, při níž si v sedmnácti nevratně poškodil čelní lalok, což mělo další zhoubný vliv na jeho morálně volní vlastnosti. Začal se vyžívat v násilí na ženách. Vyvrcholilo to zneužitím třináctileté dívky, která následně otěhotněla. Když byl kvůli tomu předvolán na sociální péči, šokoval úředníky slovy: „To přece dělá leckdo!“

Dál už v městečku nemohl zůstat a raději odešel na moře. Jako námořník se seznámil s těhotnou prostitutkou Catherine. Oženil se s ní a přijal za svou jak holčičku, již porodila, tak její prvorozenou dceru Charmaine. Catherine s dětmi však od něj brzy utekla – nedokázala snést jeho hrubé chování a sexuální výstřednosti. Krátce nato došlo k záhadnému zmizení šestnáctileté chůvy Fredových nevlastních dcer Anne McFallové. Její zohyzděné tělo bylo nalezeno o osmadvacet let později s oddělenou hlavou. Vedle ležela i kostřička nenarozeného dítěte...

Po rozchodu s Catherine se Fred seznámil s Rose Lettsovou a vzal si ji. Kromě věkového rozdílu – jemu táhlo na třicet, jí bylo patnáct – se k sobě náramně hodili. Rose byla také zaostalá, také zneužívaná otcem a také posedlá sexem. Brzy Fredovi porodila jeho první vlastní dítě: dceru Heather.

Asi rok poté „záhadně“ zmizela nejprve jeho nevlastní dcera Charmaine a zhruba dva měsíce nato její matka Catherine, jež dceru přijela hledat. Dodnes není jasné, kdo z povedené manželské dvojice je zabil...

Každopádně se jim brzy narodila další dcera, Marie-Ann. S oběma dětmi se pak přestěhovali do nového domu. Teprve tam se jejich zvrhlé choutky rozjely naplno. Své dcery oba znásilňovali a kromě toho si oblíbili natáčení filmů – jak jinak než pornografických. Ty se pak pokoušeli prodat místnímu majiteli obchodu s videokazetami. Fred navíc Rose nabízel v inzerátech jako prostitutku.

V listopadu 1972 si jejich auto stopla sedmnáctiletá Caroline Owensová. Rose se jí zdála milá, a když jí nabídla, zda by jim nedělala chůvu, byla nadšena, protože příležitost výdělku se jí velice hodila. Jenže pracovní poměr brzy skončil – Fred Caroline jednoho dne přiznal, že malá Anne-Marie již není panna. A to jeho zásluhou. Dívka utekla, ale když o pár měsíců později stopovala na stejném místě, znovu jí zastavili Fred a Rose. Omlouvali se, tvrdili, že to byl jen vtip, a ona jim uvěřila. Nasedla do auta. Během jízdy ji Rose začala osahávat a po krátké potyčce Fred zabrzdil a udeřil Caroline do obličeje. Když se probrala, měla ruce svázané šátkem a kolem hlavy jí povedená dvojice lepila izolepu. Odvezli si ji domů, kde ji dvanáct hodin týrali a znásilňovali. Nakonec se s ní dohodli, že ji nezabijí, pokud nikomu nic neřekne. Caroline to sice slíbila, ale rovnou od Westů zamířila na policii. Nakonec však ze strachu odmítla svědčit před soudem, takže Fred a Rose vyvázli s pokutou.

V roce 1987, když začala starší dcera Heather dospívat a uvědomovat si, co s ní rodiče celý život prováděli, došlo Fredovi a Rose, že si rozhodně nemohou dovolit dalšího svědka na policii. A tak ji Fred zabil a zakopal pod terasou... V té době už měli s Rose pět dětí a bez zábran jim vyhrožovali: „Když budeš zlobit, skončíš pod terasou jako Heather!“

Až o pět let později, na základě udání spolužačky jedné z Westových dcer, dorazila k jejich domu policie. Konečně se prozradilo, že Fred s Rose své děti zneužívali a vše si zaznamenávali na video. Prohlídka byla zaměřená na dohledání pornografických materiálů a v tomto smyslu byla pro policisty velice úspěšná. Našli okolo stovky domácích videokazet, spoustu fotografií, pomůcky pro sadomaso...

Fred s Rose putovali do vazby a děti do dětského domova. Vše se však zvrátilo v den soudního přelíčení, protože děti odmítly přijít svědčit. Zoufalý soudce tedy musel jejich zvrácené rodiče osvobodit. Ne však na dlouho – Westovic děti se nakonec v dětském domově rozpovídaly o rodinném tajemství se sestrou Heather pod terasou...

24. února 1994 zaparkovalo před domem Westových množství policejních vozů. Fred prohlásil, že příběh se zavražděnou dcerou je hloupost, že holka žije v komunitě narkomanů, ale občas se spolu vídají a že prý se s ní zrovna nedávno sešel. Policisté mu však nevěřili a začali s výkopovými pracemi na zahradě. Fred byl zadržen.

Jak v doprovodu putoval do policejního vozu, vytvořil se kolem hrozen lidí. „Jsem nevinný! Jsem nevinný!“ křičel před sousedy. Avšak v okamžiku, kdy nastoupil do auta a dveře se zavřely, prohlásil: „Ano, zabil jsem ji!“

Později sám přesně určil místo, kde Heather zakopal. Jen policisty varoval, aby nekopali příliš hluboko, pod zahradou prý tekl starý pramen. To se vyšetřovatelům nezdálo a podezření se potvrdilo. „Buď měla Heather tři nohy, nebo jich je tady víc!“ vykřikl po chvilce jeden z nich.

Zanedlouho na zahradě našli ostatky tří dívek, přičemž jedna byla před lety unesena z dětského domova v Gloucesteru. Výkopové práce se tedy rozšířily na celý pozemek a počet lidských ostatků se nakonec zvýšil na šest.

Během výslechu, kdy Fred bez skrupulí popisoval čtvrcení vlastní dcery, pak přiznal ještě další tři vraždy, které provedl mimo domov. Protože však nemohl přestat lhát, vymýšlel si pohádky o tom, jak ho ty dívky milovaly, že vše dělaly dobrovolně a především že zemřely nešťastnou náhodou při sadomasochistických hrátkách. Prý až později zpanikařil a těl se zbavil. Nakonec policie manžele Westovy podezřívala až z třiceti vražd, z nichž však valnou většinu nebylo možné dokázat.

Fred nakonec souzen nebyl – 1. ledna 1995, ještě před přelíčením, se v cele oběsil. Většina obvinění přešla na Rose, která byla odsouzena za deset prokázaných vražd. Může být propuštěna nejdříve roku 2019.

Brutální vrah stopařů

Napsal: Matěj Vavřina

Ivan Milat

*1944

Počet obětí: 7, možná až 28

Období vražd: 1989–1993

Místo vražd: Les Belango poblíž Sydney, Austrálie

Modus operandi: zastřelení, ubodání

Zatčen: 22. května 1994

Byl tím nejlepším důkazem, že stopovat se občas nevyplácí. A že se z bodrého, usměvavého venkovana, který vám zastaví, může občas stát zrůda přesně ve chvíli, kdy už není kam utíkat.

Ivan Milat se narodil jako pátý do čtrnáctičlenné rodiny žijící izolovaně na farmě poblíž australského Sydney. Otec, který byl původem Chorvat, svým synům vládl tvrdou rukou a vedl je k pravému „chlapství“ spočívajícímu ve znalosti lovu a zbraní. Už poměrně mladý tak Ivan nejenže dokázal používat všemožné nástroje určené k zabíjení, ale dokonce si vyrobil několik vlastních pušek. Podobně na tom byli i ostatní bratři. Otec míval častokrát problém udržet na uzdě svou agresivitu, sousedé ho jednou dokonce zahlédli, jak stojí na zádech dvou ze svých synů a přitom je mlátí holí. Ivan toužil být silnější než on. Každý den poctivě cvičil s činkami, dokud se mu nevyrýsovaly pořádné svaly. Svým vzhledem se stal doslova posedlým, považoval ho za to nejdůležitější a i přes omezený rodinný rozpočet si běžně pořizoval poměrně drahé kousky do svého šatníku.

Se svými kolegy se v práci ani po ní příliš nevybavoval. Zatímco oni do sebe na baru klopili pivo za pivem, Ivan seděl v koutě, četl časopis a ucumlával limonádu. Jen jednou se před svými spolupracovníky otevřel – to když jim hrdě předváděl svoji sbírku zbraní. Kdosi poznamenal, že lovecký tesák, který nosíval při sobě, by mohl sloužit spíš k zabíjení zvířat, než, jak Milat tvrdil, ke krájení jablek. Ivan na to tajemně odvětil, že „člověk nikdy neví, kdo ho sleduje.“

Když si na sebe konečně začal pořádně vydělávat, požádal svého šéfa, aby za něho ručil při koupi automobilu, který si vyhlédl. Ten souhlasil, Milat na něho působil dojmem pracovitého, férového mladíka. V tom se ale dokonale zmýlil. Milat se o dluh brzy přestal zajímat a ten pak celý padl na jeho šéfa. Namísto díků se důvěřivec dočkal jen nadávek. Milat s kumpány jednou dokonce vykradl obchod patřící jeho manželce. Život na hraně zákona se Ivanovi zalíbil. Společně s bratry podnikali různé krádeže a loupeže, za které si Ivan něco občas odseděl. Tak žil mnoho let, než se jeho pudy projevily naplno.

Dvě stopařky, které si jeho vůz zastavily při cestě do Melbourne, měly celkem štěstí. Když už si byl Milat jistý, že nemají nejmenší šanci se kohokoliv dovolat, prozradil jim, že má v plánu je zavraždit. Jedna z nich ho duchapřítomně přemluvila, že když to neudělá, vyspí se s ním. Souhlasil a dívka ho pak nahlásila za znásilnění. Ke smůle mnoha dalších stopařů však nakonec svoje obvinění stáhla.

Karen potkal, když už byla v šestém měsíci těhotenství. Žila sama, a protože se jí zamlouvala představa, že jako svobodná matka nezůstane na ocet, souhlasila nakonec s Ivanovým návrhem, aby se vzali. Jak se ukázalo, nebyl to dobrý nápad. Milat byl chorobně žárlivý, zakazoval Karen opouštět dům a často ji surově bil. Jak později uvedla, dokázal v sobě poměrně dlouho potlačovat emoce. Jakmile ale jejich míra překročila pomyslnou čáru, stal se naprosto nepříčetným. Karen nakonec sesbírala poslední zbytky hrdosti a odvahy a od Ivana se odstěhovala. Aby se jí pomstil, zapálil pak Milat dům jejích rodičů. Rozvedeni byli 13. července 1989. O půl roku později Ivan spáchal svou první prokázanou vraždu.

James a Deborah ze státu Victoria byli naposled viděni
30. prosince 1989, pak se po nich slehla zem. Do cíle své cesty, přes sto kilometrů vzdáleného Albury, nikdy nedojeli. Němka Simone, která byla na cestě za svou matkou do Melbourne, se ztratila na začátku roku 1991. Němec Gabor s přítelkyní Anjou směřovali v prosinci téhož roku do Darwinu, kde je už nikdo nespatřil. Ani Britky Joanne a Caroline si svůj prázdninový sen o procestované Austrálii nesplnily. Když pak policisté našli v září 1992 Joanniny ostatky a o kousek dál její poskládané oblečení, tušily, že ani Caroline nedopadla dobře. Obavy se potvrdily, když o den později vyhrabali i ji. Podle ohledání bylo jasné, že si vrah mrtvoly aranžoval. Lebky navíc svědčily o tom, že do nich zvrhlý sadista střílel i po smrti a příhodně si je natáčel tak, aby zasáhl různé části. A k hrůze všech přítomných vyšetřovatelů se brzy našli ostatky dalších pohřešovaných. Australská policie začínala tušit, že má co dělat se sériovým vrahem. Přitom případ Paula Onionse z ledna 1990 mohl většině běsnění zabránit, kdyby byl ovšem řádně vyšetřen.

Paul Milatovi padl do oka u benzínové pumpy a hned mu nabídl mu, že ho sveze. Řidič se zdál Paulovi milý, odvoz se hodil, a tak souhlasil. Po pár chvílích v autě se ale Milatovo chování radikálně změnilo. Když pak Ivan vytáhl pistoli, Paul bez rozmýšlení otevřel dveře a vyskočil na silnici. I když po něm Milat střílel, Paul zvládl na asfaltce tak umně kličkovat, že ho žádná ze střel nezasáhla. Navíc měl štěstí, že tou dobou projížděl kolem další řidič a zastavil mu. Policie Paula sice vyslechla a vše zaprotokolovala, přesto se do žádného většího pátrání nepustila. Tentokrát ale byla situace mnohem vážnější. Když policisté sestavili profil pachatele, celkem logicky je přivedl k rodině Milatových. V podezření dokonce padlo několik z bratrů, ale jen jednomu chybělo to nejpodstatnější – alibi. V jeho příbytku pak objevili množství věcí, které svým obětem odcizil, a na jednom z provazů dokonce krev. I když se Milat snažil zapírat, nebylo to vzhledem k množství důkazů k ničemu. Nakonec se ale ukázalo, že jeho vraždy byly ještě krutější, než kdokoliv z již tak otřesených zúčastněných vůbec tušil. Milat své oběti běžně vystavoval prznění i mučení na odlehlém místě v buši. Nebylo výjimkou, že když šlo o pár, nechával partnera pozorovat, jak znásilňuje a pak zabíjí jeho přítelkyni, než udělal totéž s ním. Obětem navíc častokrát záměrně zmrzačil páteř, aby neměly ani nejmenší šanci utéct. Běžnou součástí jeho vražd býval roubík, často svým obětem zavazoval oči jejich vlastním oblečením. Někteří zemřeli na ubodání, jiní na škrcení nebo zásah kulkou z pistole. Anja Habschiedová byla donucena klečet jako na popravě, když se Milat ohnal mačetou a usekl jí hlavu.

Pod tíhou důkazů se od Milata odvrátila i vlastní rodina. Jeho bratr George dokonce veřejně prohlásil, že se Ivan před časem přiznal jejich již mrtvé matce, že zavraždil až osmadvacet lidí. Soud ho ale nakonec shledal vinným „jen“ ze sedmi vražd a jednoho pokusu a odsoudil ho na sedm doživotí plus osmnáct let. Už krátce po příchodu do věznice si ho „podal“ jeden ze spoluvězňů, jedenkrát se dokonce marně pokusil o útěk. 26. ledna 2009 si na protest uřezal plastovým nožem jeden z prstů, který se už lékařům nepodařilo přišít zpět.

Fotograf smrti

Napsal: Matěj Vavřina

Harvey Glatman

*1927–†1959

Počet obětí: 3–4

Období vražd: 1957–1958

Místo vražd: Kalifornie, USA

Modus operandi: únos, uškrcení, okradení

Zatčen: 1958

Před pány, kteří o sobě tvrdí, že jsou módní fotografové, rodiče své potomky časo varují. Často však bohužel marně, neboť šance objevit se na obálce slavného časopisu je nesmírně lákavá. Většina falešných „fotografů“ naštěstí skončí u oplzlých návrhů. To ale nebyl případ Harveyho Glatmana. Svoje modelky nafotil, znásilnil, uškrtil a znovu vyfotil zavražděné, aby se nad jejich mrtvými těly mohl ukájet. Narodil se roku 1927 v newyorském Bronxu, ale vyrůstal v Coloradu. Už jako kluk byl „divný“. Nebavilo ho hrát si venku s kamarády, radši se zavíral ve svém pokoji a oddával se autoerotickým hrátkám za pomoci provazu
– na krku míval otisk oprátky, kterou si s chutí utahoval. Nelákala ho však pouze vlastní bolest, zatoužil i po cizí.

Poprvé vyrazil „lovit do terénu“ v roce 1945, ještě před svými osmnáctinami. V obchodě ho zaujala mladá dívka. Sledoval ji pak coloradskými ulicemi až domů a podařilo se mu vniknout do jejího bytu. Tam ji povalil, svázal, umlčel roubíkem a znásilnil. Než odešel, ještě si svázanou dívku vyfotografoval.

Tak zahájil „kariéru“ násilníka a svérázného fotografa. S podobným scénářem pak svůj čin opakoval, dokud se jedna z obětí neodhodlala ohlásit na policii alespoň to, že jí vnikl do bytu. Glatman byl brzy zatčen, ale odsouzen byl pouze na půl roku za vloupání. Když si trest odseděl, přestěhoval se do města Albany, ale i tam skončil prakticky okamžitě ve vězení za novou sérii „vloupání“. Tentokrát ho poslali do Sing Singu, kde vězeňský psychiatr, zkušený v odhalování deviantů, konečně odhalil Glatmanovy sklony. Po rozhovoru s ním se přímo zhrozil a do protokolu doslova napsal: „Máme co do činění s psychopatem!“ Jeho přesný odhad se však bohužel nesetkal s žádnou odezvou a Glatman byl v roce 1951 podmínečně propuštěn. Samozřejmě se nijak nezměnil, ale své rodiče přesvědčil, že je napravený a že chce začít znovu a lépe. A taky jinde. Odstěhoval se do Denveru, kde si za peníze od rodičů zařídil dílnu na opravování televizorů. A ještě něco – malý fotografický ateliér hned vedle. Teď už se dívkám nemusel vloupávat do bytů, jednoduše je zval k sobě. A ony rády přicházely, neboť jim namluvil, že jejich fotografie se objeví ve slavných časopisech. Dokonce se ochotně nechaly fotit v roztodivných sadomasochistických pózách – tak, jak Glatman potřeboval, aby se pak nad jejich fotografiemi ukájel. Jenže když už to trvalo dlouho a fotografie nikdy v žádném časopise nevyšly, naštvané dívky se domluvily, že si budou stěžovat. Glatman se vyděsil dalšího pobytu ve vězení a radši se rychle odstěhoval. Napadlo ho, že lepší než provinční Denver bude anonymní Los Angeles. Sotva se v novém působišti rozkoukal, rozhodl se rozšířit své „kratochvíle“ o nový prvek, který ho lákal už dávno – o vraždu. A 1. srpna 1957 svůj plán realizoval...

Domluvil si schůzku s devatenáctiletou modelkou Judy Ann Dullovou. Řekl, že je z časopisu Look and Smile (který nikdy neexistoval) a že Judy dostane přímo na obálku. Judy byla nadšená – ani jí nevadilo, že s kamarádkou, jíž se svěřila, časopis uvedeného názvu nikde neobjevily. Slib, že se brzy stane hvězdou obálek, jí úplně zatemnil mozek. Navíc ji lákala i nabídka štědrého honoráře, což byl v kombinaci s její naivitou smrtící koktejl. Nechala se tedy odvézt do ateliéru a začalo focení. Jenže už po pár snímcích ji Glatman znenadání povalil na zem, svázal a brutálně znásilnil. Potom ji naložil do auta a vzal ji na poslední jízdu jejího života – do pouště blízko San Diega. Tam jí uvázal kolem krku smyčku a utáhl. Prý teprve potom, co dívka zemřela, dosáhl úplného sexuálního uspokojení.

Po této vraždě si dal Glatman na čas pokoj – stačily mu vzpomínky na oběť a její fotografie. Teprve o sedm měsíců později, začátkem roku 1958, se rozhodl pro další „akci“. Tentokrát nesháněl modelku, ale podal si inzerát, kde se vydával za mladého rozvedeného muže, který hledá ženu na zbytek života. Opomněl však dodat, že jen na zbytek toho jejího. Na lep mu skočila Shirley Bridgeportová. Vyzvedl ji seriózně oblečený ve smokingu, cynicky prohlásil, že jí chce ukázat místo, které pro něj hodně znamená, a zavezl ji do pouště, kde zavraždil svou první oběť Judy. Sotva tam dorazili, vrhl se na Shirley, znásilnil ji a uškrtil. Téměř každou fázi svého hrůzného činu zaznamenal na fotografiích. Když skončil, tělo pohodil do křoví.

Při hledání příští oběti se vrátil k původní osvědčené metodě a opět se vydával za fotografa. Mladá Ruth Mercadová se sice zprvu zdráhala, ale nakonec ji přesvědčil, aby přišla na schůzku do jeho ateliéru. Tentokrát se vůbec nerozpakoval – jak Ruth dorazila, ihned ji svázal a rovnou odvezl na své oblíbené místečko v poušti u San Diega. Vše mělo stejný průběh jako v předchozích případech, až na to, že tato dívka ho po znásilnění začala prosit o život. Řekla mu, že má doma papouška a že když ho nenakrmí, ptáček pojde hlady. Glatman prý na chvíli připustil možnost, že by ji nechal naživu, ale nakonec ji přece jen uškrtil. Netušil však, že je to jeho poslední oběť.

Při příští „akci“ totiž udělal osudnou chybu. Nechtělo se mu už ztrácet čas zdlouhavým lákáním. Když zavětřil Lorraine Vigilovou, dohnal ji a k zádům jí přiložil pistoli, aby věc urychlil. Jeho zbraň však náhodou zahlédl policista a Glatmana zatkl, aniž by tušil, že jde o jeho životní úlovek.

To vyšlo najevo, až když se Glatman přiznal ke třem vraždám, a dokonce prozradil, kde má ukrytou „fotodokumentaci“, kterou při nich pořídil.

U soudu prosil o trest smrti, protože prý by po návratu z vězení zcela jistě pokračoval. „Nemůžu bez toho být,“ řekl do záznamu. A dodal, že by příští obětí mohla být třeba soudcova dcera nebo manželka. Po těchto přesvědčivých slovech soud vyhověl Glatmanovu přání a vraždící fotograf byl 18. září 1959 popraven v plynové komoře.

Kromě tří vražd, které Glatmanovi byly prokázány a k nimž se přiznal, však dodnes visí otazník nad tím, zda nebyla další z jeho obětí žena zvaná Boulder Jane Doe (něco jako boulderská Jana Nováková). K její vraždě se Glatman nepřiznal – pokud ji však zabil, musela být jeho první obětí. Tělo této ženy našla skupina studentů na výletě u coloradského města Boulder už v roce 1954. Až do předloňska nebyla známa její identita (tvář poškodila k nepoznání zvěř). Teprve test DNA prokázal, že šlo o osmnáctiletou Dorothy Gay Howardovou z Phoenixu.

Jednooký ďábel

Napsal: Matěj Vavřina

Henry Lee Lucas

*1936–†2001

Počet obětí: 11 nebo více, možná až 600

Období vražd: 1950–1983

Místo vražd: USA

Modus operandi: kladivo, sekyra, nůž, oheň

Zatčen: 1983

Je dodnes považován za jednoho z nejbrutálnějších amerických sériových vrahů, ačkoliv byl odsouzen za „pouhých“ jedenáct obětí. Ve skutečnosti se ale přiznal ke stovkách vražd, z nichž některé provedl v krvavém tandemu s primitivním kanibalem Otisem Toolem.

Henry Lee Lucas se narodil 23. srpna 1936 ve Virginii, kde celé své dětství prožil v jednopokojovém srubu s panovačnou matkou, otcem-alkoholikem a osmi sourozenci. Rodiče si na živobytí vydělávali posluhováním v cizích domácnostech a prostitucí. I když byl malý Lucas matčiným chráněncem, nevyhnul se ani z její strany násilí. Jednou prý o něj přerazila prkno a on strávil tři dny v bezvědomí. Mezka, kterého Lucasovi věnoval strýc, před chlapcovým očima zastřelila. Otec ho zas jednou v zimě vyhnal přespat ven do mrazivé noci. Občas byl malý Henry nucen sledovat vlastní matku, jak za peníze souloží se svými zákazníky, což mu zcela pokřivilo představu o sexuálním životě. Kromě toho ho s oblibou oblékala do dívčích šatů, což dokazují i rodinné fotografie. Začal zneužívat svého vlastního bratra, který se mu odvděčil nožem zapíchnutým do oka. Matka zranění několik dnů ignorovala a infekce se nakonec natolik rozšířila, že Lucas nakonec o oko přišel a musel ho nahrazovat protézou. Kvůli jeho zranění se mu ve škole posmívali, tak se rozhodl, že už tam chodit nebude. Místo toho se potuloval okolo domu a vyhledával všemožná zvířata, která pak krutě mučil. Henryho otec se maximálně snažil srubu vyhýbat a doma už v podstatě jen vyspával opice. Cesta z jednoho takového tahu se nakonec stala osudnou – umrzl ve vánici, sotva pár metrů od srubu.

I když byla většina matčiných milenců nepřátelská a násilnická, jednoho si Lucas oblíbil. Chodívali spolu po lese, kde ho muž zasvěcoval do tajů soulože se zvířaty, která předtím objevili a usmrtili. Henry tak sice prvně objevil spřízněnou duši, ale namísto klidu mu to přineslo jen další boj s vlastní vzrůstající agresivitou. Ta nakonec explodovala v jeho čtrnácti letech. Tehdy si na autobusové zastávce vyhlédl o pár let starší dívku, kterou omráčil a zneužil. Když se pak během činu probudila, uškrtil ji. Tehdy mu bylo čtrnáct let.

Henry brzy opustil rodný srub a začal se toulat po Spojených státech. Živil se zpravidla trestnou činností, takže trávil hodně času po věznicích. Jedna z žen, se kterou si během svého uvěznění dopisoval, projevila zájem si ho vzít. Po Lucasově propuštění za ním na Vánoce 1959 přijela jeho matka, která ovšem o žádné svatbě nechtěla slyšet. Střídavě se dohadovali až do
11. ledna 1960, kdy Henry svou matku poté, co o něho přerazila koště, bodl nožem. Pak zpanikařil a utekl, aniž by věděl, že matka útok přežila. Zemřela až o několik dnů později na následky infarktu, který jí způsobil prodělaný šok. „Pamatuju si, že jsem jí dal facku vedle krku, a když upadla, uvědomil jsem si, že mám v ruce nůž,“ vypověděl Henry na policii. Nakonec byl převezen do psychiatrické léčebny, kde se musel podrobit mnoha krajně nepříjemným způsobům léčby včetně elektrických šoků. Jen co Lucase propustili, vrhl se na svou vražednou kariéru naplno. Cestoval po celých Spojených státech a čas si krátil znásilňováním čerstvých mrtvol kteréhokoli pohlaví a jakéhokoli věku. Na krátkou chvíli se oženil, ale vše skončilo v momentě, kdy ho jeho manželka obvinila ze zneužívání jejich dvou malých dcer. V útulku pro bezdomovce se pak seznámil s Otisem Toolem a stal se jeho milencem.

Toolovo dětství také nestálo za nic. Pijanského otce matka vyhodila z domu a o zajištění svých devíti potomků se pak musela starat sama. Častokrát jim četla úryvky z Bible, podle kterých se její děti musely řídit. V pěti letech už Otis doprovázel svou satanistickou babičku v noci po hřbitovech na jejích tajemných výpravách. Právě ona ho nazývala Ďáblovým dítětem a trestala ho poléváním obsahem nočníku. Starší sestra zas Otise převlékala do ženských šatů a zasvěcovala ho do tajů sexu už od svých deseti let, kdy přišla o panenství. S „výukou“ výrazně pomáhali i matčini milenci. Otis ještě zdaleka nebyl dospělý, když ho rodina donutila k prostituci. S Henrym toho měl společného až příliš. Dvojice se dala dohromady a kromě intimního života spolu sdílela i vášeň pro zabíjení. Společnost jim dělala i Toolova dvanáctiletá neteř Becka. Tato podivná skupinka nahodile projížděla různými státy USA. Občas zabíjeli pro radost, jeden čas dokonce dodávali vhodné oběti skupině satanistů. Toole vraždil i kvůli gurmánským zážitkům. Nejčastěji na ohni pekl ruce a stehna. Lucas odmítal jím připravené jídlo konzumovat, prý proto, že jej Toole poléval až příliš kořeněným sosem. Tato omáčka pak o mnoho let později vyhrála v australské kuchařské soutěži. Vítěz v Otisově receptu pouze vyměnil lidské maso za dostupnější vepřové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrůdy století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.