Edice polozapomenuté války

Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec) PhDr. Karel Richter, CSc.

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

Titul

Pavel Vodička

Kavalíři,puritáni, královrazi

Anglická občanská válka 1642–1649

Copyright

Copyright © Pavel Vodička, 2012 (2009)

Cover © Karel Kárász, 2012 (2009)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-798-8 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-799-5 (mobi)

Obsah

Edice polozapomenuté války

Titul

Copyright

Obsah

Úvodní slovo

Prolog

I. Skotská rebelie

Obránci Covenantu

Straffordův plán

Koruna proti covenanterům

Dlouhý parlament

Straffordův konec

Irské povstání

Boj o armádu

Pokus o zatčení opozičních předáků

II. Kdo zachrání monarchii?

Irští povstalci v boji proti dublinské vládě

Skotská intervence v severním Irsku

Na prahu občanské války

Ztráta loďstva

Neochota ke smíru

Formování armád

Vyhlášení války parlamentu

Roajalisté a parlamentariáni

III. Ve jménu krále

Útrapy civilního obyvatelstva

Edgehill

IV. Válka, nebo mír?

Turnham Green

Konfederace z Kilkenny

Roajalistická a parlamentní armáda v letech 1642/1643

Spojenci a nepřátelé

Strategie roajalistů

V. Oxford a Londýn

Londýn

VI. Od porážky k vítězství

Dobytí Cirencesteru

Hoptonovo tažení

William Waller

Konec mírových jednání

Boje v Midlands

Obléhání Readingu

Stratton

Roajalistická ofenziva v jihozápadní Anglii

Lansdown a Roundway Down

Adwalton Moor

VII. Bristol a Gloucester

Parlament v defenzivě

Obléhání Gloucesteru

První bitva u Newbury

VIII. Riskantní spojenectví

Východní asociace proti Newcastlovi

Slabost soupeřů

Hopton versus Waller

IX. Příchod Skotů

Byronova protiofenziva v Cheshire

Newark

Cheriton Wood

Boje v Yorkshire

Ruprechtova protiofenziva v Lancashire

Obléhání Lyme

Cropredy Bridge

Marston Moor

X. Úspěchy a nezdary

Wilmotovo spiknutí

Rozpory v parlamentním táboře

Podzimní válečná kampaň v roce 1644

Druhá bitva u Newbury

XI. New Model Army

Západní armáda

New Model Army

XII. Montrose a covenanteři

Inverlochy

Auldearn a Alford

Kilsyth

Philiphaugh

XIII. Klam sebedůvěry

Dobytí Leicesteru

Naseby

XIV. Konec kavalírů

Langport

Zklamané naděje

Pád Bristolu

Rowton Heath

Dobytí Basing House

Rozklad královské armády

XV. Vítězové a poražení

Agonie roajalistů

Hledání spojenců

Konec Západní armády

Stow on the Wold

Kapitulace Koruny

XVI. Král, politici a generálové

Kapitulace Oxfordu

Sílící nespokojenost s vládou parlamentu

Vyjednávání v Newcastlu

Karel I. v moci parlamentu

Ormondova rezignace

XVII. Armáda a levelleři

Únos Karla I. z Holdenby House

Armáda versus parlament

Snaha armády o vyrovnání s Korunou

Jednání v Putney

XVIII. Ochránci Koruny

Nepokoje v zemi

Oblehání Colchesteru

Hamiltonovo tažení

XIX. Smrt krále

Epilog

Chronologická tabulka hlavních událostí

Literatura

Tiráž

Nakladatelství Epocha

Úvodní slovo

První polovina 17. století byla pestrou a složitou mozaikou historických procesů a událostí. Anglii za vlády Jakuba I. a Karla I. sužovaly spory mezi Korunou a parlamentem, konfrontace odlišných způsobů života a kultury Angličanů, Skotů a Irů a střetávání nejrůznějších náboženských představ anglikánů, puritánů a katolíků. Kombinace vnitřních potíží i vnějších vlivů měla za následek revoluci a občanskou válku, která vyvrcholila popravou krále a vyhlášením republiky.

Anglická občanská válka poutá dlouhodobě zájem britských i amerických historiků. Mé rozhodnutí přiblížit čtenářům průběh tohoto konfliktu ovlivnila skutečnost, že česká historiografie toto téma doposud téměř přehlížela. Hlavní pozornost jsem věnoval charakteru a průběhu válečných operací parlamentní a roajalistické armády v Anglii, s přihlédnutím k událostem ve Skotsku a v Irsku. Snaha poskytnout ucelený přehled událostí mě přiměla k doplnění výkladu o základní politické, ekonomické a náboženské příčiny a souvislosti konfliktu. Kniha pochopitelně nepostihuje všechny události a problémy, které v tomto období nastaly, v takovém případě by musela být několikanásobně rozsáhlejší. Přesto doufám, že se mi podařilo nastínit to nejdůležitější, co se během anglické občanské války odehrálo.

Závěrem bych rád poděkoval všem, kteří mě podporovali v době, kdy jsem dokončoval práci na textu. Zvláštní dík patří doc. PhDr. Martinu Kovářovi, Ph. D., řediteli Ústavu světových dějin FF UK v Praze, bez jehož přispění by tato kniha nevznikla.

Pavel Vodička

Prolog

Dne 27. března 1625 zemřel král Anglie, Skotska a Irska, Jakub I. Stuart. Necelé tři hodiny poté byl v Theobalds prohlášen jeho nástupcem princ Karel, panovníkův druhorozený syn. Nový král dával od počátku najevo, že bude vládnout jinak než jeho otec. U dvora zavedl přísnou disciplínu a řád a zbavil ho nežádoucích příživníků. Angličané oceňovali, že se ve Whitehallu „změnilo klima … a rychle vymizela jakubovská ošuntělost, zpustlost a korupce“. Panovník nemarnil čas a svědomitě se věnoval svým povinnostem. Většina dvořanů a diplomatů byla Karlem I. nadšena. „Lze očekávat,“ napsal toskánský vyslanec Amerigo Salvetti, „že nový panovník bude vládnout moudře.“ Naděje, s níž vzhlíželi k nástupci Jakuba I., se však nevyplnila.

Na první pohled prospěšnou změnu image dvora doprovázela stupňující se nepřístupnost a izolovanost krále vůči okolnímu dění, v důsledku čehož docházelo k četným nedorozuměním. Karel I. opustil roli usmiřovatele, kterou hrál jeho otec v mezinárodních vztazích. Anglie se chystala do války proti Španělsku, později i proti Francii. Koruna (vláda v čele s panovníkem) přitom využívala svých výsadních práv (prerogativ) v ještě větší míře, než tomu bylo za časů Jakuba I. (1603–1625) nebo Alžběty I. Tudorovny (1558–1603). Parlament i další představitelé „politického národa“ se začali obávat ztráty svobod a privilegií. Nelibost budil také Karlův postoj k náboženským záležitostem, zejména snaha nastolit církevní uniformitu. Neuspěl ani jako vládce ve Skotsku, jeho neohrabaná a nepružná politika tam měla katastrofální následky.

V červnu 1625, krátce před svou korunovací, Karel I. svolal parlament. Doufal, že se mu podaří přesvědčit zákonodárce, aby odhlasovali peníze na válečné tažení proti Španělsku. V tom se však hluboce zmýlil, neboť mezi poslanci a lordy převládala nechuť zavléci Anglii do nákladné války v Evropě. Nedůvěru vůči Koruně posiloval panovníkův „katolický“ sňatek s francouzskou princeznou Jindřiškou Marií, sestrou Ludvíka XIII., a neochota krále vysvětlit své politické záměry. Parlament proto odmítl vyhovět žádosti Koruny o subsidie. Karel I. se přesto rozhodl zahájit válku bez dostatečného finančního zajištění, což mělo katastrofální následky; námořní výprava proti Cádizu skončila naprostým fiaskem.

A tak v prosinci 1625 zoufalá vojenská situace donutila panovníka opět svolat parlament a znovu požádat o peníze. Vlna kritiky se tentokrát snesla na králova oblíbence George Villierse, prvního vévodu z Buckinghamu, který nesl hlavní vinu za nedávné porážky. Poslanci odmítli hlasovat o subsidiích, dokud nebudou projednány jejich stížnosti; Buckingham musel čelit obvinění z velezrady. Odpověď krále na sebe nenechala dlouho čekat. V červnu 1626 parlament rozpustil.

Král Karel I.

Panovníkův ukvapený krok se od počátku jevil jako velká chyba; Koruna se totiž ocitla na pokraji bankrotu. Vzhledem k tomu, že Karel I. nehodlal ukončit válku se Španělskem, musel činit zoufalá opatření, aby finanční krizi odvrátil. V mnoha ohledech se přitom jednalo o kroky, které překračovaly „hranu zákona“. Největší odpor vyvolávaly tzv. nucené půjčky (Forced Loans). V roce 1627 Karel I. ve snaze pomoci francouzským hugenotům vyhlásil válku Francii, což byl s ohledem na finanční tíseň Koruny nesmírně riskantní krok. Do čela královských oddílů jmenoval nenáviděného Buckinghama. Jeho plán prolomit obležení La Rochelle se od počátku nevyvíjel dobře. Jen při dobývání ostrova Ré ztratil vévoda více než polovinu armády (4000 mužů), přičemž anglické jednotky trpěly nedostatkem peněz, zásob a munice. V říjnu 1627 byla celá operace odvolána a zbytky Buckinghamovy armády se vrátily zpět do Anglie.

Panovníkovi nezbývala jiná možnost než svolat parlament znovu. Doufal, že poslanci odhlasují subsidie k financování další výpravy proti Francii. Zákonodárci sice poskytli Koruně 350 000 liber, ale pouze pod podmínkou projednání jejich stížností. Opozice si navíc vynutila přijetí tzv. Petice práv (Petition of Rights), jež měla zamezit tomu, aby Koruna zneužívala svá práva, jak tomu bylo v minulosti (výběr daní bez parlamentního souhlasu, tzv. nucené půjčky atd.). Když Karel I. projevil s dokumentem formální souhlas, Dolní sněmovna poskytla Koruně peníze na válečné tažení proti Francii. Tím však spory mezi parlamentem a panovníkem neskončily.

Karel I. vystupoval jako nejvyšší představitel a ochránce anglikánské církve (Church of England). Přestava, že bude diktovat náboženskou politiku v Anglii, Skotsku a Irsku, byla nesmírně lákavá, ale navzdory neustávajícímu úsilí vnutit poddaným anglikánskou víru, rostl počet těch, kteří se oficiální církvi vzdalovali. Úsilí nastolit řád a uniformitu se stále častěji setkávalo s odporem. Největší nebezpečí hrozilo ze strany puritánského hnutí. Jeho stoupenci, puritáni (z latinského puritas, čistota), prosazovali očistu Church of England v protestantském duchu (někdy se hovořilo o „druhé reformaci“). Ostře kritizovali anglikánské duchovní obřady, zejména používání symbolu kříže při křtu a užívání prstenů při uzavírání manželství. Zároveň požadovali, aby duchovní byli zbožnější a vzdělanější a aby nemuseli nosit kněžská roucha. Ačkoli většina z nich nepožadovala odluku církve od státu (jako pozdější independenti) nebo zrušení episkopátu (jako presbyteriáni, přívrženci reformního učení Jana Kalvína (1509–1564), kteří se stavěli proti existenci církevní hierarchie a usilovali o vnitřní správu církve svobodně volenými sbory starších), Karel I. neměl pro zastánce „druhé reformace“ žádné pochopení. Zastával názor, že „puritanismus je nejlepší cestou k profanaci [náboženství]“. Puritáni navíc odsuzovali panovníkovu náklonnost k arminianiánům, menšinové skupině uvnitř anglikánské církve. Jejich bohoslužby se vyznačovaly velkou okázalostí, což vyvolávalo reminiscence na katolicismus; mnozí v takovém počínání viděli pokus o zvrácení reformace. Jedním z nejbližších rádců krále v duchovních záležitostech se stal William Laud, jehož představy o povaze a charakteru Church of England budily značné pohoršení.

Hlavní příčinou roztržky mezi parlamentem a panovníkem se stala náboženská politika Koruny. V únoru 1629 puritánská opozice v Dolní sněmovně vystupňovala útoky proti „laudiánům“ a odsoudila „zhoubné šíření arminianismu“. V napjaté atmosféře, která neměla daleko k hysterii, zákonodárci schválili tři rezoluce, z nichž zaznívala doposud nejostřejší kritika Koruny. Karel I. byl rozhořčen na nejvyšší míru. Ve vzteku nad „neuctivým a pobuřujícím“ chováním poslanců nařídil zatknout a uvěznit mluvčího opozice sira Johna Eliota a 4. března 1629 parlament rozpustil.

Následujících jedenáct let (1629–1640) vládl král bez parlamentu. Přetrvávající finanční problémy ho donutily uzavřít mír s Francií (1629) a se Španělskem (1630). Koruna pokračovala ve výběru cel bez parlamentního souhlasu a navíc oživila zastaralé zákony, které jí měly napomoci získat další příjmy. Nepopulární byla zejména lodní daň, kterou dříve platila přímořská města a hrabství a z jejíhož výtěžku se hradily náklady na námořní flotilu a obranu pobřeží, neboť ji musela platit i hrabství ve vnitrozemí. Vláda prodávala monopoly a udělila pokuty všem vlastníkům půdy, jejíž výnos činil 40 liber ročně, a přitom si nekoupili rytířský titul. Většina těchto opatření se nesetkala s vážnějším odporem; někteří bývalí odpůrci Koruny dokonce aktivně spolupracovali s královskými úředníky. Na druhé straně nelze tvrdit, že veškeré kroky Karla I. byly přijímány zcela bez výhrad. Nelibost se šířila v obchodních kruzích, které se cítily poškozeny prodejem monopolů, ale i v řadách venkovské šlechty (gentry), jež se obávala ztráty svobod a privilegií.

V průběhu třicátých let dosáhla Koruna výrazných úspěchů v Irsku. V lednu 1632 panovník jmenoval Thomase Wentwortha, pozdějšího hraběte ze Straffordu, irským místokrálem (Lord Deputy of Ireland). Wentworth byl inteligentní, energický a schopný muž. Jeho vláda se v mnoha ohledech zdála velmi úspěšná. Obratně využíval nevraživosti mezi katolickými Iry, staroangličany (potomky kolonistů z předalžbětinských časů) a novoangličany (protestantskými vlastníky půdy, kteří na přelomu 16. a 17. století kolonizovali Ulster a Munster). Na sklonku třicátých let se mu podařilo zdvojnásobit příjmy, které plynuly do královské pokladny, a upevnit moc Koruny v Irsku. Dokázal prosadit reformu Irish Church, čímž položil základy k vytvoření jednotné církve v rámci monarchie. Avšak skutečnost, že Wentworth zároveň nebral ohledy na zájmy Irů, staroangličanů a novoangličanů, stmelila katolíky i protestanty, na první pohled nepřirozené spojence, v odporu proti Londýnu. Panovník ale tuto hrozbu ignoroval.

Mnohem závažnější důsledky měla podpora, kterou Karel I. poskytoval Williamu Laudovi. Hlavní nebezpečí spočívalo v tom, že arminiánská náboženská doktrína prosazovaná Laudem představovala protiklad vůči umírněnému kalvinismu, jejž vyznávala většina Angličanů. Po Laudově nástupu na arcibiskupský stolec v Canterbury (1633) se vystupňovalo pronásledování puritánů. Nový arcibiskup je pokládal za vlky, „kteří se musí držet za uši“. Laud se snažil omezit činnost puritánských kazatelů, například zaváděním rituálů, které byly neslučitelné s puritánskými zvyklostmi. Angličany pobuřovala také činnost církevních soudů, které vyměřovaly tresty za páchání hříchů, přičemž nečinily rozdíly při jednání s lidmi z různých sociálních skupin. Přísné tresty hrozily mužům i ženám, duchovním i laikům, aristokratům i neurozeným.

Laud všemožně usiloval o posílení autority kléru. Na uprázdněná místa biskupů dosazoval kandidáty, kteří naplňovali panovníkovu představu o reformované Church of England. Duchovní zastávali funkce smírčích soudců, řada z nich zasedala v Tajné radě. „Laudiáni“ měli podle názoru mnoha současníků v držení nejlepší a nejvýnosnějších církevní úřady v zemi. Jejich náboženská doktrína kladla důraz na sakramentální a ceremoniální aspekty bohoslužby. Kněží museli kázat v komžích, kázání doprovázela hra na varhany. Okázalost církevních bohoslužeb a bohatá výzdoba kostelních interiérů měly zaujmout věřící a probudit v nich hlubší úctu k Bohu. Třebaže laudianismus narážel na odpor ortodoxních protestantů, nelze mu upřít, že nakonec dokázal oslovit značný počet věřících.

Jak tedy hodnotit období, které whigovští historici označili za „jedenáct let tyranie“? V době, kdy Karel I. vládl bez parlamentu, mnoho lidí připouštělo, že země tím nijak neutrpěla. Vybudovaly se nové cesty, vysoušení mokřin umožnilo zemědělcům obdělávat další půdu. Došlo také k pokusům zlepšit správu v jednotlivých hrabstvích a snížit nezaměstnanost. Anglie se těšila relativní prosperitě a míru. Dokonce i v průběhu občanské války mnoho Angličanů vzpomínalo na toto období jako na „zlatý věk“ monarchie. Rozpory mezi Korunou a opozicí byly na sklonku 30. let hluboké, ale nikoli nepřekonatelné. Budoucí roajalisty i „revolucionáře“ spojovala navzdory ostré kritice vládní politiky, odporu vůči laudiánským reformám a obavám „politického národa“ ze ztráty dosavadních privilegií a svobod, především úcta k panovníkovi.

Důvody, které nakonec přinutily Karla I. ukončit osobní vládu, souvisely především s vývojem událostí ve Skotsku. „Anglie prožívala šťastné dny …,“ napsal s jistou nadsázkou Edward Hyde, „ale pak se uprostřed tohoto štěstí a blahobytu objevil malý, stěží rozeznatelný mrak na severu, po němž zakrátko následovala bouře, která zničila všechnu krásu i plodnost [země] a přinesla jí rozklad a hanbu.“ Hydeovo líčení bylo v jistém ohledu výstižné. Závěr první poloviny 17. století patřil bezesporu mezi nejdramatičtější období, jaké stuartovská monarchie po dobu své existence prožila.

I. Skotská rebelie

Hřmění, které oznamovalo nadcházející bouři, se ozvalo nejprve ze Skotska. Karel I. byl pevně odhodlán nastolit v zemi řád a náboženskou uniformitu. V červenci 1637 nařídil vydat novou modlitební knihu (Book of Common Prayer), na jejíž přípravě se významnou měrou podílel nenáviděný Laud. Pokus vnutit Skotům „papeženecké“ praktiky měl neblahé následky. Když děkan v katedrále sv. Jiljí v Edinburghu zahájil bohoslužbu podle nové Book of Common Prayer, jeho slova zanikla v pokřiku rozzuřených věřících, kteří po něm začali házet své Bible. Přivolané stráže sice výtržníky z chrámu vytlačily a dočasně obnovily pořádek, ale dav shromážděný v blízkosti katedrály narušoval obřad tlukotem do vstupních dveří a rozbíjením chrámových oken. Zástupce Koruny v Edinburghu, jenž během výtržností utrpěl zranění, informoval krále, že nyní musí své rozhodnutí buď odvolat, nebo zkrotit vzpurné poddané s pomocí armády. Markýz z Hamiltonu však zároveň Karla I. varoval, že Skotové jsou „posedlí ďáblem“ a pokud se Jeho Veličenstvo rozhodne použít sílu, může tak vyprovokovat další povstání v Anglii nebo Irsku.

Projevy nespokojenosti se šířily po celém Skotsku. Mnozí duchovní odmítali sloužit mši, přičemž jejich náhradníky očekávala nezáviděníhodná povinnost. William Annand, kněz v Glasgow, musel při odchodu z kostela čelit „třiceti až čtyřiceti matrónám, jež mu před biskupem a smírčím soudcem hlasitě spílaly … V noci jej navíc několik zdivočelých žen bolestivě zbilo pěstmi a pruty a házelo po něm rašelinu.“ Obavy o vlastní život donutily biskupa z Brechinu vykonávat bohoslužbu s párem nabitých pistolí, s jejichž pomocí udržoval zástup rozlícených věřících v bezpečné vzdálenosti.

Proč panovníkův příkaz vyvolal takové pobouření? Hlavní roli sehrál odpor, který skotští presbyteriáni pociťovali vůči anglikánské církvi. Church of England nebyla na rozdíl od skotského Kirku skutečnou protestantskou církví. Skotové již delší dobu dávali najevo své výhrady vůči připravované Book of Common Prayer; převážná část populace ji odmítala. Nelibost projevovali nejen presbyteriánští duchovní, ale i poddaní, měšťané, šlechta a v neposlední řadě někteří členové Tajné rady. Dokonce i šlechtici, na jejichž podporu panovník spoléhal, se postavili na stranu rebelů. Opozici podpořil například James Graham, hrabě z Montrose, o jehož loajalitě ke Koruně doposud nikdo nepochyboval. Tento fakt však král přezíral.

V očích Karla I. se jeho poddaní dopustili útoku na královský majestát, což považoval za neodpustitelný prohřešek. Panovníkův nekompromisní postoj vůči opozici ale nakonec vedl k tomu, že umírnění odpůrci Koruny se přiklonili k radikálům odmítajícím jakékoli ústupky. Žádná ze stran nehodlala ze svých nároků slevit. Náboženský manifest nazvaný Národní konvent z 28. února 1638 vyjadřoval odhodlání presbyteriánů bránit své náboženství proti jakýmkoli zásahům zvenčí. Tato proklamace měla obrovský ohlas; s jejím obsahem se ztotožnila většina Skotů. Tzv. covenanteři mohli oslavovat „den, který spojil skotský národ s Bohem“. V zásadě lze říci, že Skotsko sjednotil odpor vůči záměru Karla I. reformovat skotskou církev.

Do čela opozice se postavil Archibald Campbell, markýz z Argyllu. Argyll patřil k nejbohatším šlechticům ve Skotsku. V roce 1637 panovníka důrazně varoval před pokusem zasahovat do vnitřních záležitostí skotské církve. Navzdory členství v Tajné radě sympatizoval s rebely. Otevřenou podporu covenanterům vyjádřil teprve ve chvíli, kdy Karel I. odmítl jeho návrhy na urovnání sporu.

V listopadu 1638 církevní shromáždění rozhodlo o zrušení episkopátu, což znamenalo faktické popření královské moci. Panovník mohl jen bezmocně přihlížet, neboť vzhledem k tehdejšímu stavu anglické armády nepřipadal vojenský zásah v úvahu. Loďstvu i pozemním oddílům se nedostávalo peněz na výplatu žoldu, nákup zbraní, střeliva a další výstroje. K výcviku čerstvých rekrutů chyběli profesionální důstojníci. Dosažení kompromisu ale bylo velmi obtížné; král a covenanteři si vzájemně nedůvěřovali. Čas míru se nachýlil ke konci. Zdálo se, že zbývá pouze jediné východisko – válka.

Obránci Covenantu

Karel I. se rozhodl zastrašit rebely silou. Válečná rada vypracovala plán, který na papíře působil velmi impozantně. V zásadě se jednalo o akci pozemních a námořních jednotek, která sledovala čtyři základní cíle. Hlavní královská armáda měla překročit anglo-skotské hranice a donutit nepřítele k ústupu na sever. Důležitou roli přitom hrála námořní flotila, která zajišťovala vylodění 5000 mužů pod velením Hamiltona u Aberdeenu a zároveň by prováděla blokádu východního pobřeží Skotska. Ze západu by pak zaútočily jednotky irských katolíků v čele s Antrimem a ovládly Kintyre. Posledním cílem byl Dumbarton, kde se měl vylodit Wentworthův kontingent. Skotové by pak museli rozdělit své síly a čelit napadení z východu i ze západu. Válečná rada předpokládala, že souběžný útok hlavní královské armády a Hamiltonových oddílů rozdrtí nepřítele v Lowlands, kde očekávala nejsilnější odpor. Spoléhala také na podporu loajálních roajalistů, jejichž aktivita by vázala část nepřátelských sil.

Připravovaná operace předpokládala nasazení armády o síle 6000 kavaleristů a 24 000 pěších vojáků, což zdaleka přesahovalo finanční možnosti Koruny. Načasování útoku kladlo velké nároky na přesnou koordinaci jednotek; velitelé jednotlivých kontingentů však mohli jen stěží udržovat spojení s vrchním velením. Třebaže panovník věnoval velkou pozornost budování námořní flotily, její síly na plánovanou operaci nedostačovaly. Realizace plánu v tomto rozsahu byla vzhledem k nízké profesionalitě důstojníků, nedostatečnému výcviku rekrutů a zoufalému nedostatku financí prakticky vyloučena.

V lednu 1639 Karel I. jmenoval na místo vrchního velitele Thomase Howarda, hraběte z Arundelu, který však neměl s vedením moderního boje prakticky žádné zkušenosti. Zástupcem vrchního velitele se stal Robert Devereux, hrabě z Essexu. Jeho jmenování do jisté míry vyvážilo výběr nekompetentního Arundela, neboť Essex působil delší dobu v nizozemských službách v boji proti Španělům. Panovník chyboval i ve výběru velitele jízdních jednotek. Rozhodl se pro Henryho Riche, hraběte z Hollandu, jenž měl pověst lehkomyslného, nadutého a neschopného aristokrata. Despekt, s nímž Skotové komentovali jmenování velitele jízdy, svědčí o Hollandových nevalných kvalitách. Především se ale jednalo o nešťastný zásah do kompetencí vrchního velení, neboť Holland získal v rozhodování značnou samostatnost. Velení flotily svěřil král Hamiltonovi, ačkoli vévoda neměl pro tento úkol žádné předpoklady a sám se zdráhal panovníkovu nabídku přijmout. Otázkou zůstává, zda si Karel I. vůbec uvědomoval rizika, jimž bude jeho armáda za těchto okolností vystavena.

Další palčivý problém představovalo zajištění výzbroje a výstroje. Ukázalo se, že mnoho zbraní je v nevyhovujícím stavu. Vybavení řady rekrutů bylo pro nadcházející tažení naprosto nedostatečné; výzbroj tvořily převážně luky a šípy. Důstojníci, kteří odpovídali za výcvik, nepatřili mezi profesionály. Nízká morálka mužstva vedla k častým dezercím. Na jaře 1639 skýtala královská armáda žalostný pohled.

Alexander Leslie, vrchní velitel skotských jednotek, sice neměl schopnosti vojenského génia, ale na druhé straně si počínal energicky. Covenanteři zdokonalili systém zásobování, čímž se do určité míry omezily například problémy s nedostatkem střeliva. Mužstvo bylo lépe vyzbrojeno, armádu nesužovala nízká morálka. Leslie si rovněž nemohl stěžovat na nedostatek zkušených důstojníků a vojáků. Řada z nich měla bohaté válečné zkušenosti, neboť šlo o žoldnéře, kteří bojovali ve třicetileté válce na kontinentě a nyní se starali o výcvik nových rekrutů. Potíže s financováním vojska se podařilo dočasně vyřešit prostřednictvím veřejných sbírek. Presbyteriánští duchovní vyzývali věřící, aby „vyprázdnili své měšce“ na obranu Covenantu. Opozice se přitom nijak nezdráhala použít důraznější prostředky. Ti, kteří Národní konvent odmítli, byli vystaveni hrozbě rekvizice majetku.

Skotové se nikoli bezdůvodně obávali vylodění nepřítele na západním pobřeží. Karel I. spoléhal na Wentwortha, jehož kontingent se měl vylodit u Dumbartonu. Poloha přístavu byla pro přepravu posil z Irska výhodná. Ve městě navíc zůstávala posádka loajální Koruně a vrchní velení předpokládalo, že vylodění Wentworthových jednotek proběhne bez problémů. Covenanteři si dobře uvědomovali strategický význam Dumbartonu a když 23. března 1639 zajali lstí guvernéra města, tamní posádka přešla na jejich stranu. Panovníkovy plány se začaly hroutit ještě dříve, než invaze začala. Antrimova irská armáda o síle 10 000 mužů nebyla ničím jiným než výplodem jeho představivosti. Tím, že Skotové vyřadili ze hry Wentworthovy oddíly, zabránili napadení západního pobřeží.

Potíže pronásledovaly také Hamiltona. V březnu 1639 jeho vojáci shromáždění v Yarmouthu očekávali královskou flotilu, která je měla přepravit do Aberdeenu. Naloďování invazních jednotek se oproti předchozímu očekávání značně protáhlo, což rozhodujícím způsobem přispělo ke ztroskotání celé operace; 30. března 1639 obsadily přístav jednotky covenanterů. Zatímco anglická flotila s invazními jednotkami zmateně křižovala u skotských břehů, hlavní královská armáda se připravovala k přesunu na anglo-skotské hranice. Vážný problém představovalo zásobování, které se vyznačovalo značnou těžkopádností. Dodávky zásob totiž organizovali úředníci v Londýně, kteří navzdory vší snaze nedokázali včas reagovat na požadavky armádního velení. Katastrofální úroveň vybavení a naprosto nedostatečný výcvik vojenských jednotek byly důsledkem chvatu, s nímž se při tažení proti Skotům postupovalo. Hamiltonovy oddíly sice tvořilo téměř 5000 mužů, ale zacházet s mušketou dokázalo pouze 200 vojáků. Potíže v zásobování doprovázely chronické problémy s nedostatkem peněz, nechuť důstojníků z řad aristokracie pokračovat v tažení a nízká morálka mužstva. V zásadě lze říci, že jednotky Karla I. vykazovaly známky rozkladu ještě dříve, než zahájily boj s nepřítelem.

Tažení covenanterů na počátku léta 1639

Na konci května 1639 se královská armáda utábořila v Berwicku, nedaleko anglo-skotských hranic. Vrchní velení chtělo využít krátké přestávky k doplnění zásob a očekávalo také příchod posil. 2. června obdržel Karel I. zprávu, že armáda covenanterů minula Kelso, vzdálené jen několik mil na sever. Panovník nařídil Hollandovi, aby na nepřítele okamžitě zaútočil. Velitel jezdectva měl k dispozici 1000 kavaleristů, jejichž krytí zajišťovalo 3000 pěšáků. Leslieho jednotky ale čítaly 8000 mužů. Holland se na ně neodvážil zaútočit; sledoval skotské oddíly z bezpečné vzdálenosti a pak vydal příkaz k ústupu.

Tato blamáž ještě více prohloubila demoralizaci královské armády. Karel I. nepochyboval o tom, že hlavní vina padá na Hollandovu hlavu, ale na druhé straně jej zachvátily pochybnosti, zda vůbec dokáže Skoty porazit. Zatímco skotské jednotky stály na anglo-skotských hranicích, královské oddíly se nacházely v rozkladu. Někteří důstojníci a dvořané zcela otevřeně hovořili o nutnosti s covenantery vyjednávat, což panovníkovu frustraci dále prohlubovalo. Poté, co Londýn odmítl žádost Koruny o půjčku, král souhlasil se zahájením mírového jednání.

Karel I. přijal delegaci Skotů jen s největším sebezapřením. Snadno si lze představit jeho znechucení, když musel vyjednávat s předáky skotské opozice, které donedávna označoval za zrádce. Ačkoli panovník prohlásil, že raději zemře na bojišti, než aby splnil „nemístné a zavrženíhodné“ požadavky rebelů, nezbývalo mu než přistoupit na jejich podmínky. Příměří, jež znepřátelené strany uzavřely 19. června 1639 podpisem tzv. pacifikace z Berwicku (Pacification of Berwick), považoval za ponižující. Dohoda předpokládala rozpuštění anglické i skotské armády. Král souhlasil se svoláním parlamentu a církevní synody, které měly spor definitivně vyřešit. Skotové pociťovali skvělé zadostiučinění. Zdálo se, že budoucnost země a církve mají ve svých rukou.

Straffordův plán

Počáteční nadšení však rychle vyprchalo. Panovníkovo počínání budilo jen nedůvěru a obavy. Karel I. chápal dohodu s covenantery jako nutné zlo. Uvědomoval si, že potřebuje čas a peníze k vyzbrojení vojska, neboť podmínky smlouvy nehodlal dodržet. Další neúspěch ale nemohl riskovat. Ještě předtím, než opustil Berwick, napsal krátký dopis Wentworthovi, v němž jej požádal o pomoc. Karel I. považoval irského místokrále za muže, s jehož přispěním dokáže krizi úspěšně překonat. Spoléhal na Wentworthovy schopnosti a doufal, že vyřeší finanční problémy, které svazovaly Koruně ruce. Krátce poté, co místokrál dorazil do Londýna, jej panovník jmenoval členem Válečné rady a zástupcem vrchního velitele. V listopadu 1639 udělil Wentworthovi titul hraběte ze Straffordu.

Strafford si vytkl za cíl upevnit autoritu krále. V prvé řadě bylo nezbytné odčinit příčiny vojenských neúspěchů a porazit Skoty. Zároveň považoval za nezbytné umlčet opozici, která neustále kritizovala záměry Koruny. Zatímco královští zmocněnci pokračovali v jednání s covenantery, Karel I. na Straffordovu radu nařídil opevnit Berwick, Carlisle a Hull, rozhodl o vypsání nové lodní daně, jejíž výnos chtěl použít na další tažení, a vydal instrukce k zajištění dodávek zbraní. Panovník rovněž neskrýval svou nespokojenost s průběhem letního tažení. Na konci roku 1639 zbavil Arundela vrchního velení a na jeho místo dosadil Algernona Percyho, hraběte z Northumberlandu, jenž stál nyní v čele pozemních i námořních jednotek. Neschopného Hollanda nahradil Edwardem Conwayem; nový velitel jízdy měl bohaté válečné zkušenosti z bojišť v západní Evropě.

Klíčový problém představoval opět nedostatek financí. Karel I. musel získat nejméně 300 000 liber, aby mohl ve válce se Skoty pokračovat. Hrabě Strafford proto doporučil panovníkovi svolat parlament. Domníval se totiž, že nebude obtížné získat subsidie. Podpora poslanců však byla velmi vrtkavá. Ačkoli všichni zákonodárci vystupovali jako loajální poddaní Koruny, ve skutečnosti měl panovník obtížnou pozici, zejména pokud šlo o peníze.

Když 13. dubna 1640 zákonodárci zasedli ve Westminsteru, ukázalo se, že Dolní sněmovnu do značné míry ovládli odpůrci Koruny. Král se pokusil obměkčit poslance emotivním projevem, v němž uznal výběr lodní daně za nezákonný. Třebaže někteří členové obou parlamentních komor s panovníkem sympatizovali, naděje na získání finanční pomoci se postupně vytrácela. Hlavní příčina neúspěchu Koruny spočívala ve výši subsidií, které požadovala. Zatímco lodní daň činila maximálně 15 000 liber na hrabství ročně, panovníkův návrh počítal s částkou přesahující 40 000 liber. Poté, co vyšlo najevo, že zástupci parlamentu vyjednávají s covenantery, Karel I. považoval situaci za neudržitelnou, a proto 5. května 1640 tento tzv. Krátký parlament rozpustil.

Ani krach vyjednávání nepřinutil panovníka pozměnit původní plán. Strafford naléhal na krále, aby k financování armády využil mimoparlamentních zdrojů. Domníval se, že Koruně zbývá bez ohledu na dosavadní neúspěchy dostatek prostředků k tomu, aby srazila covenantery na kolena. Karel I. nejprve požádal Londýn o úvěr ve výši 300 000 liber a poté nařídil zahájit výběr daní. Zároveň pověřil Strafforda, aby pokračoval v jednání se Španělskem o poskytnutí vojenské pomoci. Puritáni to ovšem považovali za přípravu katolického spiknutí s cílem zvrátit reformaci na Britských ostrovech. Nabyli dojmu, že král hodlá zaprodat Anglii Španělům. Londýn zachvátily silné nepokoje. V řadě dalších měst panovala napjatá atmosféra, množily se útoky na představitele laudiánského kléru; hysterické projevy nenávisti vůči Laudovi a anglikánské církvi se stupňovaly.

Karel I. nepřikládal těmto událostem větší význam. Bez ohledu na neutěšený stav financí nařídil královským místodržitelům v severních hrabstvích svolat oddíly milice. Vrchní velení svěřil Straffordovi, ale ani jeho rozhodnost a iniciativa nedokázaly vyřešit všechny problémy, které sužovaly královskou armádu. Verbování a vyzbrojení vojenských jednotek probíhalo velmi liknavě, neboť rozkaz Koruny šlechta ignorovala. Vojsko sužoval také nedostatek zkušených velitelů. Karel I. se proto uchýlil k velmi nepopulárnímu kroku; začal najímat šlechtice katolického vyznání, což vyvolalo fámy o budování „papeženeckého vojska“. Toto opatření bylo navíc kontraproduktivní; katolíci s důstojnickou hodnosti si nikdy nezískali respekt a poslušnost řadových vojáků, kteří patřili v převážné míře k protestantům. V důsledku nevalné disciplíny mužstva se snížila celková bojeschopnost vojska.

Koruna proti covenanterům

Covenanteři pochopili, že spor s Korunou nelze urovnat diplomatickým jednáním. Každá presbyteriánská komunita musela tedy poskytnout armádě přesně stanovený počet mužů, kteří procházeli výcvikem pod vedením zkušených důstojníků. Nespornou výhodu představovala dobrá bojová morálka mužstva a kromě toho nizozemská podpora zajišťovala Skotům dodávky zbraní, což do určité míry omezilo problémy s výzbrojí. Edinburská vláda se shodovala v názoru, že v okamžiku, kdy bude anglická armáda připravena, Karel I. zaútočí; stupňující se válečné přípravy tomu nasvědčovaly. Přikázala proto Lesliemu, aby udeřil jako první.

Vikomt Conway, velitel anglických jednotek na severu Anglie, si hrozbu nepřátelského útoku nepřipouštěl. Když 20. srpna 1640 Leslieho armáda o síle 25 000 mužů překročila řeku Tweed, Angličané propadli panice. Conway nařídil svým vojákům ustoupit k Newcastlu a naléhavě žádal panovníka o posily; střet s nepřítelem se neodvážil riskovat. Postup Skotů nenarážel prakticky na žádný odpor. Většina obyvatelstva zachovávala striktní neutralitu, v některých městech příchod covenanterů dokonce vítali.

Karel I. přikázal Conwayovi, aby zabránil Lesliemu v obsazení severních hrabství. Vikomt se mezitím snažil posílit obranu Newcastlu. V době, kdy královské jednotky do značné míry paralyzovala panika vyvolaná obavami z příchodu protivníka, Skotové byli ve vzdálenosti pouhých několika mil od města. V postupu na jih jim nyní bránila pouze řeka Tyne. Conway proto rozkázal svým vojákům střežit brod u Newburnu, vzdáleného několik mil západně od Newcastlu.

Dne 29. srpna 1640 vojsko covenanterů dorazilo k Newburnu. Leslie nařídil pěším jednotkám přebrodit řeku. Zároveň nechal rozmístit dělostřelecké baterie tak, aby postupujícím oddílům poskytovaly účinnou palebnou podporu. Angličané se pokusili nepřítele zastavit, ale útok královské jízdy ztroskotal na odporu disciplinované skotské pěchoty. Početní převaha Skotů pak donutila k ústupu i zbývající anglické jednotky. Conway považoval situaci za beznadějnou; ještě téhož večera nařídil vyklidit Newcastle. Následující den město obsadila Leslieho armáda.

Tažení covenanterů na konci léta 1640

Vzhledem k finanční tísni musel Karel I. skoncovat s iluzorními představami, jimž se doposud oddával. Vydržování armády o síle 16 000 infanteristů a 2000 jezdců vyžadovalo přibližně 30 000 liber měsíčně, Koruna však měla k dispozici pouhou třicetinu této částky. Ačkoli Strafford dokázal díky subsidiím odhlasovaným parlamentem v Dublinu zformovat několik pluků, tyto jednotky nikdy neopustily Irsko. Hlavní vinu nesl především Hamilton, který neustále odkládal přepravu irských oddílů do Anglie. Válka proti Skotům byla za těchto okolností nemyslitelná.

Dne 21. října 1640 zmocněnci obou stran podepsali dohodu v Riponu, která vnutila panovníkovi ponižující podmínky příměří. Skotské jednotky obsadily hrabství Northumberland a Durham; okupaci měl ukončit podpis mírové smlouvy. Královští vyjednavači se navíc zavázali vyplácet 850 liber za každý den, který Leslieho armáda stráví na anglickém území. Karel I. však neměl k vyplacení Skotů téměř žádné prostředky. Koruna se ocitla na pokraji bankrotu a peníze jí mohl poskytnout jen parlament.

Dlouhý parlament

Panovníkova pozice byla velmi slabá. Ve volbách do sněmovny poslanců mnozí stoupenci Koruny neuspěli; dolní parlamentní komoru ovládla opozice. Král nemohl spoléhat ani na podporu sněmovny lordů, neboť opoziční předáci udržovali úzké kontakty s řadou peerů. V historii anglického parlamentu hrál klíčovou roli zejména John Pym. Bez přehánění jej lze označit za architekta konstituční revoluce, která v průběhu následujících 18 měsíců zásadně změnila dosavadní rozložení sil ve státě. Role vůdčího představitele opozice mu získala pověst jednoho z nejschopnějších politiků. Vždy jednal rozvážně, bez zbytečných emocí a své plány dokázal promýšlet do nejmenších podrobností. Byl hluboce věřící protestant, jenž nenáviděl Španěly a kritizoval Laudovy reformy. Strafforda považoval za nebezpečného soupeře, kterého musí odstranit dříve, než on zničí jeho.

Slavnostní zahájení tzv. Dlouhého parlamentu připadlo na 3. listopadu 1640. Poslanci a lordi se znovu sešli – ponecháme-li stranou epizodu Krátkého parlamentu – po jedenácti letech. Zákonodárný sbor zasedal s jediným přerušením déle než dvanáct let a ovlivnil poměry v zemi způsobem, jaký neměl v dějinách Anglie obdoby. Do Westminsteru přicházela záplava petic, jež vyjadřovaly pohoršení nad porušováním „starobylých práv“ parlamentu. Vlna kritiky se snesla na náboženskou politiku Koruny, která prosazovala laudiánské reformy na úkor „pravého náboženství“. Svoboda poddaných prý utrpěla v důsledku nezákonného zdanění, zneužívání soudní moci a udělování monopolů.

Členy obou parlamentních komor spojovalo především nepřátelství vůči Laudovi, Straffordovi a dalším politikům spojeným s osobní vládou Karla I. Zbraní, kterou opozice již tradičně využívala proti svým nepřátelům, byla obžaloba z velezrady (impeachment). 25. listopadu 1640 Dolní sněmovna vznesla impeachment proti Straffordovi. Obžaloba ho vinila především z toho, že chtěl použít irské jednotky k likvidaci odpůrců Koruny v Anglii. Ačkoli se jednalo o ryze účelovou interpretaci, lordi zastrašení davem demonstrantů volajícím po „spravedlnosti“ vydali souhlas k jeho zatčení a uvěznění v Toweru. 18. prosince parlament schválil impeachment vůči Laudovi. Puritánští poslanci totiž věřili, že laudiánské reformy ohrožují protestantský charakter Church of England; za vším stála Laudova údajná snaha dosáhnout opětovného sjednocení s katolickou církví.

V témže měsíci opozice zpochybnila dosud nevídaným způsobem korunní prerogativa, neboť požadovala, aby se královští ministři a představitelé justice zodpovídali nejen Koruně, ale také parlamentu. Ačkoli Karel I. považoval dosavadní kroky Dolní sněmovny za neslýchané, mohl jen bezmocně přihlížet. O penězích, které potřeboval na vyrovnání závazků vůči covenanterům, totiž rozhodovali poslanci. Bez parlamentních subsidií nemohl vyplatit žold vlastním jednotkám, natožpak vypořádat závazky vůči Skotům.

Straffordův konec

Dne 30. ledna 1641 obžaloba předložila dlouhý výčet Straffordových „zločinů“. Klíčový význam mělo obvinění, podle něhož Strafford plánoval použít irské jednotky proti odpůrcům Koruny a nastolit v Anglii absolutistickou vládu. Obžalovaný byl v obtížném postavení, neboť řada soudců vystupovala předpojatě. Strafford si ale přes všechny nepříznivé okolnosti počínal velmi obratně; v průběhu soudního přelíčení postupně vyvrátil jednotlivé body obžaloby.

V okamžiku, kdy vše nasvědčovalo tomu, že impeachment skončí fiaskem, se na Pyma znovu usmálo štěstí. Poslanci a lordi se doslechli o spiknutí skupiny důstojníků, kteří hodlali místokrále osvobodit a přimět parlament k rozchodu. V atmosféře strachu a hysterie Dolní sněmovna podpořila návrh zákona, který zbavil Strafforda občanských práv bez soudního procesu. Následující vývoj byl šokující. Podezření, že panovník stojí za katolickým spiknutím s cílem osvobodit místokrále a připravit anglickým protestantům „Bartolomějskou noc“, sílilo. Londýnské ulice zaplnily davy demonstrantů. „Několik tisíc lidí se každý den scházelo před Westminsterem a žádalo smrt pro Strafforda a další zrádce,“ napsal Robert Baillie, presbyteriánský kněz, který se zdržoval v Londýně. Karel I. nechtěl opozici ustoupit, nemínil Strafforda obětovat. Když ale Whitehall obklopil zfanatizovaný dav, který žádal jeho podpis stvrzující rozsudek smrti pro „zrádce“, král znejistěl. Po celé dva dny panovník váhal, nakonec podlehl obavám o život své rodiny a 10. května 1641 zákon podepsal.

Thomas Wentworth, hrabě ze Straffordu

O dva dny později Thomas Wentworth, hrabě ze Straffordu, vystoupil na popraviště na Tower Hillu. Statečnost a důstojnost, s jakou zemřel, zapůsobila i na přihlížející Londýňany, kteří zachovali při popravě uctivé ticho. „Zhřešil jsem proti svému svědomí,“ řekl král Jindřišce Marii poté, co kat setnul Straffordovi hlavu. Pocit, že nese vinu za smrt muže, jenž patřil mezi nejoddanější a nejschopnější služebníky Koruny, jej pronásledoval až do konce života.

V létě 1641 se zdálo, že opozice dosáhla všech cílů, které si vytkla. Strafford byl mrtev, Laud uvězněn v Toweru, kancléř John Finch v exilu a řada dalších stoupenců Koruny se ve strachu stáhla do ústraní. V zemi převládaly protikatolické nálady, což postavení krále dále komplikovalo. Útěk státního sekretáře Windebanka, jenž vyznával římsko-katolickou víru, puritány přesvědčil, že královský dvůr slouží jako útočiště „papeženců“, kteří připravují vražedné spiknutí proti protestantům.

V květnu panovník podepsal tzv. Triennial Act, který stanovil pravidla pro svolávání zákonodárného sboru. V praxi to znamenalo, že Karel I. byl zbaven možnosti vládnout bez parlamentu jako v průběhu 30. let. Nejtěžší ránu zasadilo Koruně schválení zákona, jenž upravoval výběr cel; král tak přišel o podstatnou část příjmů (více než 60 %). Opory královské moci se hroutily jedna za druhou. 5. července 1641 panovník souhlasil se zrušením Rady Walesu, Rady Severu, dvora Hvězdné komory a nejvyššího církevního soudu. Panovníkova situace byla zoufalá. Neměl peníze, které by ho zbavily ze závislosti na parlamentu, schválení opozičních návrhů navíc ochromilo vládní administrativu. Král se nemohl spolehnout ani na podporu armády. Určitou výjimku představovaly některé vojenské jednotky v severní Anglii, jejich „podpora“ však spočívala pouze ve vágním ujištění o loajalitě.

Irské povstání

Na zhoršení vztahů mezi Korunou a parlamentem měly významný podíl události v Irsku. Po smrti Wentworthova zástupce Christophera Wandersforda přešla správa země do rukou členů odvolacího soudu, sira Johna Borlase a sira Williama Parsonse. Straffordova poprava způsobila rozpad nepřirozené koalice irských katolíků, staroangličanů a novoangličanů. O’Neillové a řada dalších šlechtických klanů již delší dobu zvažovali možnost ozbrojeného povstání. Spor mezi Korunou a parlamentem považovali za příležitost, jak svrhnout nenáviděný režim reprezentovaný vládou v Dublinu. Irové se totiž obávali, že hysterická kampaň, kterou rozpoutali puritáni proti jinověrcům, je předehrou k zákazu katolického náboženství v celé zemi.

V říjnu 1641 vypuklo ozbrojené povstání v Ulsteru. Zatímco na severu nejprve povstali O’Neillové a M’Guireové, na jihu se vzbouřili Irové pod vedením Donogha MacCarthyho, hraběte z Muskerry. Rebelové vypalovali farmy anglo-skotských kolonistů, pronásledovali a vraždili protestanty, venkovští usedlíci prchali do opevněných měst. Povstalci ovládli Newry, ohrožovali Belfast a Droghedu. Nečinnost dublinské vlády byla alarmující. Ačkoli Parsons dostal včas informace o chystané vzpouře, neučinil nic, aby rebely zastavil. Ze všech stran přicházely nové zprávy o dalších nepokojích a excesech. Paniku dále zvyšovaly údajné počty vzbouřenců, které podle některých odhadů dosahovaly desetitisíců mužů. Irské povstání se od skotské rebelie v mnohém odlišovalo. Povstalci nevydali žádný manifest ve smyslu Národního konventu, nedisponovali pravidelnou armádou, neměli jednotné velení, jejich hlavním nepřítelem nebyla Koruna ale dublinská vláda.

Její situace se nezdála nijak povzbudivá. Vládní jednotky nedokázaly povstalce porazit. Spojení s posádkami na jihu ostrova bylo ztraceno. Rebelie se nezadržitelně šířila. Vzbouřenci využívali podpory, kterou jim poskytovala irská šlechta. Největší škody utrpěl venkov. Povstalci vypálili nebo vydrancovali nespočet usedlostí, zprávy o rabování přicházely téměř každý den. Mnoho vesničanů opustilo svá hospodářství a odešlo do měst. Neschopnost Parsonse a dalších členů exekutivy prohloubila nedůvěru staroangličanů vůči Dublinu.

Většina puritánů v Anglii věřila, že vzbouřenci se brodí v krvi irských protestantů. Největší znepokojení vyvolávala údajná příprava vylodění Irů na západním pobřeží. Panice, kterou podněcovaly nepřesné či zcela smyšlené informace, podlehla řada Angličanů. Hysterie a strach se rychle šířily ve městech i na venkově. Puritáni věřili, že vlna katolické reakce uvrhne jejich „Boží království“ do spárů Antikrista. Severní Wales ohromila zpráva, podle níž se povstalci zmocnili hradu Conway. Lady Brilliana Harley nechala pro jistotu opevnit rodinné sídlo Brampton Bryan poblíž Herefordu. V Kidderminsteru očekávali invazi každou hodinou, na pobřeží udržovali strážní ohně neustále zapálené. V yorkshirském Pudsey byla přerušena bohoslužba poté, co někdo vykřikl, že irští povstalci dobyli nedaleké Rochdale a že je všude plno mrtvých. Tyto groteskní fabulace vydatně přiživovala puritánská propaganda. Ve skutečnosti Irové neplánovali žádné vylodění na západním pobřeží ani vraždění protestantů v Anglii.

Boj o armádu

Jakmile zprávy o revoltě dorazily do Westminsteru, objevily se spekulace, že irská rebelie je součástí rozsáhlého katolického povstání, v jehož pozadí stojí královna, možná i sám král. V této atmosféře chtěl Karel I. postavit armádu, jež by povstalce zpacifikovala. Opozice ve Westminsteru však nehodlala ponechat kontrolu nad ozbrojenými silami v rukou panovníka, kterému nedůvěřovala. Podezření, že král zneužije armádu k zásahu proti parlamentu, sílilo. 7. prosince 1641 vystoupil sir Arthur Haselrig s předlohou zákona, podle něhož neměl velitele všech ozbrojených jednotek v zemi jmenovat král, ale parlament. Ačkoli Haselrigův návrh pokládali mnozí za neslýchaný, nedůvěra vůči Koruně a strach z budoucnosti přiměly váhající zákonodárce, aby ho podpořili.

Karel I. reagoval podrážděně, neustálá kritika a stupňující se požadavky opozice ho nesmírně iritovaly. V prosinci 1641 nařídil rozehnat demonstranty, kteří požadovali vyloučení biskupů z Horní sněmovny. Na konci téhož měsíce propustil velitele Toweru, sira Williama Balfoura, jenž měl důvěru parlamentu, a na jeho místo jmenoval plukovníka Thomase Lunsforda. Panovníkovo rozhodnutí vyvolalo silný odpor nejen v opozičních řadách (Pym hovořil o „komplotu papeženců“), ale i mezi příznivci Koruny, kteří považovali Lunsforda za dobrodruha s temnou minulostí. Napětí v Londýně po Lunsfordově jmenování zesílilo. Střetnutí vojáků s davem protestantů v blízkosti Whitehallu si vyžádalo několik obětí na životech.

Ačkoli většina obyvatel Londýna stála na straně opozice, v městské radě si král uchovával značný vliv. Opozice však prosadila konání mimořádných voleb a 21. prosince 1642 se jí podařilo získat v městské radě většinu. Přibližně ve stejné době si stoupenci obou stran začali vyměňovat přízviska „kulatohlaví“ a „kavalíři“. První z nich se obvykle používalo pro nakrátko ostříhané puritány. Druhé bylo synonymem pro loajální stoupence Koruny. Opoziční propaganda záměrně využila podobnosti se slovem „cavaliero“ nebo „caballero“, které označovalo španělského vojáka, brutálního utiskovatele protestantů a národního nepřítele.

Pokus o zatčení opozičních předáků

Na konci prosince 1641 Dolní sněmovna vznesla impeachment proti dvanácti prelátům, kteří požadovali, aby veškeré zákony odhlasované v nepřítomnosti biskupů byly prohlášeny za neplatné. Na chodbách Whitehallu se šeptem mluvilo o tom, že opozice má v úmyslu obžalovat také královnu. Takový čin by překonal vše, čeho se odpůrci Koruny doposud odvážili. Trpělivost Karla I. byla u konce. Povolal generálního prokurátora sira Edwarda Herberta a nařídil mu zatknout šest opozičních předáků (Johna Pyma, Johna Hampdena, Denzilla Hollese, Williama Strodea, sira Arthura Haselriga a Edwarda Montagua, lorda Mandevilla), které hodlal obvinit z velezrady.

Načasování útoku bylo vzhledem k okolnostem nešťastné. Zatímco v listopadu 1641 Londýňané provolávali „Bůh žehnej králi!“, nyní se pod okny Whitehallu ozývaly výkřiky „Pryč s papeženci, pryč s biskupy!“ Parlament označil králův příkaz za nelegální a odmítl zákonodárce vydat. Lord George Digby a královna Jindřiška Marie proto na Karla I. naléhali, aby zatkl opoziční předáky s pomocí ozbrojeného doprovodu. Král, u něhož se střídaly obavy z razantního zásahu s pokušením skoncovat se svými protivníky, nakonec souhlasil.

Dne 4. ledna 1642 panovník doprovázený 400 vojáky vstoupil do budovy Dolní sněmovny. Pym a jeho spojenci však byli předem varováni, Westminster opustili a ukryli se v Londýně. Král mohl jen konstatovat, že „všichni ptáčkové uletěli“. Pokus zatknout nepohodlné poslance na půdě parlamentu panovníkovi velmi uškodil. Bezprecedentní útok na parlamentní privilegia šokoval umírněné stoupence Koruny. Mezi lidmi kolovaly pověsti, že královské jednotky vtrhnou do Londýna, zajmou stíhané poslance a poté je popraví. Londýnská městská rada i veřejnost sympatizovaly s opozicí. Zatímco v ulicích hlavního města se shromažďovaly několikatisícové zástupy demonstrantů, vystrašení roajalisté se stáhli do ústraní.

Londýnský starosta (lord mayor), sir Richard Gurney, patřil umírněným stoupencům Koruny. Poté, co došlo k incidentu ve Westminsteru, zdráhal se vydat rozkaz k mobilizace milice. Opozice proto využila své převahy v městské radě a svěřila velení domobrany do rukou tzv. Výboru bezpečnosti. Velitelem oddílů milice byl jmenován Philip Skippon, jenž měl pro tuto funkci vynikající předpoklady. V průběhu třicetileté války se účastnil bojů na kontinentě, kde získal hodnost kapitána; vojáci a důstojníci k němu chovali velký respekt. Londýnská milice prošla pod jeho velením zásadní reorganizací; skládala se ze šesti pluků, každý po šesti nebo sedmi kompaniích, každá o síle 200 mužů.

Na stranu opozice se postavili také peerové v Horní sněmovně. Královská rodina se stala terčem nevybíravé kritiky, pomluv a nejrůznějších spekulací, které se Londýnem rychle šířily. O irské revoltě se otevřeně hovořilo jako o „královnině rebelii“. Karel I. si uvědomil, že se mu situace vymkla z rukou. V noci z 10. na 11. ledna 1642 opustil Whitehall a v doprovodu své rodiny odjel do Hampton Courtu. O den později se stíhaní zákonodárci vrátili do Westminsteru; odpůrci Koruny triumfovali. Zbývalo jen vyčkat, až panovník uzná svou porážku a zasedne k jednacímu stolu. Nikdo netušil, že ve chvíli, kdy král vstoupí do sněmovní síně, stane před soudem jako Karel Stuart obžalovaný z velezrady.

II. Kdo zachrání monarchii?

Radost z vítězství vystřídaly záhy obavy. Nikdo netušil, jak se Karel I. zachová. O několik dní později se Londýňané dozvěděli, že královští verbíři usilovně hledají nové rekruty. Kromě toho přicházely zprávy o povstání katolíků v Herefordshire, vylodění Irů v jižním Walesu a o francouzských jednotkách v Pikardii, které měly být přepraveny do Irska na pomoc tamním povstalcům. Obavy z katolického spiknutí vyústily v masovou hysterii a útoky na katolíky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kavalíři, puritáni, královrazi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.