Austin Kleon

UKAŽ, CO DĚLÁŠ!

10 způsobů, jak sdílet svou kreativitu a nechat se objevit

Podle anglického originálu Show Your Work!: 10 Ways to Share Your Creativity and Get Discovered vydalo v edici Briquet nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2014. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

First published in the United States as: SHOW YOUR WORK: 10 Ways to Share Your Creativity and Get Discovered

Copyright © 2014 by Austin Kleon

Illustrations copyright © 2014 by Austin Kleon

Published by arrangement with Workman Publishing Company, Inc., New York.

Přeložil Jan P. Martínek

Odpovědný redaktor Tomáš Baránek

Redakční spolupráce Andrea Brázdová, Vít Šebor

Úprava obálky, ilustrací a písmo Jan Kvasnička

Sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz | jidlonaprvnimmiste.cz | zaklady-mindfulness.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-ukaz-co-delas]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2014

ISBN 978-80-87270-87-5

PRO MEGHAN

„Kreativita není talent. Je to způsob myšlení.“

— John Cleese

NOVÝ ZPŮSOB MYŠLENÍ

Kdykoli mám privilegium hovořit se svými čtenáři, nejčastěji se mě ptají na sebepropagaci. Jak své věci posílám do světa? Jak poutám pozornost? Jak si hledám příznivce? Jak jsi to udělal?

Nesnáším řeči o sebepropagaci. Komik Steve Martin se těmhle otázkám vyhýbá svou proslulou radou: „Buďte tak dobří, aby vás nemohli ignorovat.“ Pokud se soustředíte jen na to, abyste byli opravdu dobří, říká Martin, lidi za vámi přijdou. A já souhlasím: vy si vlastně nehledáte publikum pro své dílo; publikum si najde vás. Ale ono nestačí jen být dobrý. Aby vás našli, musíte být nalezitelní. Myslím, že je snadné svou práci dostat na světlo a učinit ji objevitelnou, a přitom zůstat dobří v tom, co děláte.

Téměř všichni lidé, k nimž vzhlížím a od nichž se dnes nehledě na jejich profesi snažím krást, udělali ze sdílení běžnou součást své každodenní práce. Tihle lidé neklábosí na večírcích; na to jsou příliš zaneprázdnění. Skrývají se ve svých studiích, ve svých laboratořích nebo ve svých kójích – ale místo zachovávání naprosté diskrétnosti a syslení práce jen pro sebe otevřeně sdělují do online prostoru, na čem pracují, neustále sdílejí střípky a kousky své práce, své myšlenky a své objevy. Místo ztrácení času rozšiřováním sítě kontaktů tuto síť využívají. Štědrým sdílením svých myšlenek a znalostí často získávají obecenstvo, které mohou v případě potřeby využít – k navázání přátelství, ke zpětné vazbě nebo když potřebují zastání.

Chtěl jsem vytvořit něco jako příručku pro začátečníky o takovém stylu práce; v ruce držíte výsledek: návod pro lidi, kteří nesnášejí samotnou myšlenku sebepropagace. Nabízím alternativu k sebepropagaci. Naučím vás, jak přemýšlet o své práci jako o nikdy nekončícím procesu, jak tenhle proces sdílet způsobem, který přiláká potenciální zájemce o to, co děláte, a jak si poradit se vzestupy a pády při zveřejňování vaší práce i střípků o vás samotných. Bylo-li Kraď jako umělec knížkou o vypůjčování si vlivu druhých, tato knížka je o tom, jak ovlivňovat druhé, aby si půjčovali od vás.

Představte si, že by váš příští šéf nemusel číst váš životopis, protože už čte váš blog. Představte si, že jste student a získáte svou první zakázku založenou na školním projektu, který jste uveřejnili online. Představte si, že jste přišli o práci, ale díky tomu, že máte sociální síť lidí obeznámených s vaší tvorbou a připravených vám pomoci, najdete práci novou. Představte si, že svůj vedlejší projekt nebo koníček přeměníte na svou profesi, protože máte fanoušky, kteří vás rádi podpoří.

Nebo si představte něco jednoduššího, ale stejně uspokojivého: že věnujete většinu svého času, energie a pozornosti učení se řemeslu, porozumění branži či rozjíždění byznysu, přitom ale bezděčně vytváříte podmínky, aby vaše práce časem přitáhla pozornost skupiny lidí, o niž stojíte.

Váš jediný úkol je ukázat, co děláte.

NAJDI SCÉNIA

„Dej, co máš. Pro někoho to může být lepší, než si troufáš pomyslet.“

— Henry Wadsworth Longfellow

Existuje spousta destruktivních mýtů o kreativitě, ale jeden z těch nejnebezpečnějších je „mýtus osamělého génia“: v určitých momentech historie se zčistajasna zjeví jedinec s nadlidským talentem, osvobozený od vlivů či precedentů, s přímým napojením na Boha či Múzu. Inspirace k němu přichází jako blesk z čistého nebe, vždy rozsvítí žárovičku v jeho hlavě a tenhle génius stráví zbytek svého času uzavřený ve svém ateliéru tvarováním myšlenky do podoby dokončeného mistrovského díla, které pak za velkých fanfár představí světu. Pokud věříte v mýtus osamělého génia, kreativita je pro vás antisociální činnost, vykonávaná jen několika vyvolenými – většinou mrtvými chlápky se jmény jako Mozart, Einstein či Picasso. My ostatní holt postáváme kolem a v posvátném úžasu obdivujeme jejich díla.

Existuje ale užitečnější pohled na kreativitu, hudebníkem Brianem Eno označovaný jako „scénius“. Podle tohoto konceptu se velké myšlenky rodí často ve skupině kreativních jedinců – umělců, kurátorů, myslitelů, teoretiků a dalších hledačů trendů – a ti dohromady vytvářejí jakousi „líheň talentu“. Pokud se pozorně podíváte do historie, hodně z těch, které považujeme za osamělé génie, jsou ve skutečnosti součástí „široké scény lidí, kteří podporovali jeden druhého, sledovali navzájem svou práci, kopírovali jeden od druhého, kradli si myšlenky a přispívali nápady“. Princip scénia nic neubírá z výsledků činnosti těchto velkých jedinců; členové scénia uznávají, že dobrá práce nevzniká ve vakuu a že kreativita je vždycky, v určitém smyslu, spoluprací, výsledkem mysli propojené s jinými myslemi.

Co miluji na myšlence scénia, je, že v příběhu kreativity vytváří místečko i pro nás ostatní: pro lidi, kteří se za génie nepovažují. Cennou součástí scénia nemusíte být nutně proto, že jste chytří nebo talentovaní, ale proto, že přispíváte – myšlenkami, které sdílíte, kvalitou konexí, které vytváříte, a konverzacemi, jichž se účastníte. Vzdáme-li se snění o genialitě a zamyslíme-li se naopak nad tím, jak můžeme do scénia přispívat a pečovat o něj, snadno poopravíme svou vizi úspěchu i očekávání o tom, kým vším chceme být přijati. Přestaneme se ptát, co pro nás dělají ostatní, a začneme se ptát, co můžeme udělat my pro ně.

Žijeme v době, v níž je snazší než kdykoli předtím připojit se ke scéniovi. Internet je v podstatě parta vzájemně propojených scéniů, nesvázaných místem činnosti. Blogy, sociální sítě, e-mailové a diskusní skupiny, fóra – to všechno jedno jest: virtuální scény, na kterých se lidé setkávají a mluví o věcech, na kterých jim záleží. Není tam žádný vyhazovač ani vrátný, neexistují žádné překážky bránící vstupu: nemusíte být bohatí, nemusíte být slavní a nemusíte mít vyšperkovaný životopis ani titul z drahé školy. Každý – umělec i kurátor, mistr i učedník, expert i amatér – má dnes možnost přispět něčím online.

BUĎ AMATÉR

„Všichni do jednoho jsme amatéři. Nežijeme dost dlouho na to, abychom byli někým jiným.“

— Charlie Chaplin

Všichni se bojíme toho, že budeme odhaleni coby amatéři. Ale ve skutečnosti je to dnes amatér – nadšenec věnující se své práci v duchu lásky (ve francouzštině slovo amatér znamená „milovník“) bez vyhlídky na slávu, peníze nebo kariéru – kdo často získává výhodu nad profesionálem. Protože mají tak málo co ztratit, jsou amatéři ochotní zkusit cokoli a sdílet výsledky svého snažení. Zkoušejí, experimentují a následují své rozmary. Někdy v rámci neprofesionality učiní nové objevy. „V mysli začátečníka jsou spousty možností,“ řekl zenový mnich Shunryu Suzuki. „V mysli odborníka je jich jen pár.“

Amatéři se nebojí, že budou dělat chyby a že budou na veřejnosti vypadat směšně. Jsou zamilovaní, takže neváhají dělat něco, co ostatní považují za pošetilé nebo dokonce hloupé. „Nejhloupější možný kreativní čin je pořád kreativní čin,“ píše Clay Shirky ve své knize Cognitive Surplus. „Na škále kvality kreativní práce je obrovský rozdíl mezi průměrným a dobrým. Průměrnost je nicméně stále součástí té škály; můžete se posunovat od průměrného k dobrému postupně. Skutečná propast ale zeje mezi nicneděláním a děláním něčeho.“ Amatéři vědí, že přispívat aspoň něčím je lepší než nepřispívat ničím.

Amatéři možná nemají formální průpravu, ale jsou to celoživotní žáci; jsou ochotní se učit otevřeně tak, že se ostatní mohou inspirovat z jejich nezdarů i úspěchů. Spisovatel David Foster Wallace řekl, že si myslí, že dobrá literatura faktu je příležitostí, jak „sledovat někoho chytrého či naopak průměrného, kterak si mnohem více všímá nejrůznějších věcí a mnohem déle o nich přemýšlí, než jak to bude mít kdy příležitost dělat většina z nás“. Amatéři jsou přesně takoví: jsou to obyčejní lidé, kteří jsou něčím posedlí a tráví spoustu času tím, že o tom nahlas přemýšlejí.

Amatéři nás někdy mohou naučit víc než experti. „Často se stává, že dva školáci společnými silami rozlousknou problémový úkol lépe než jejich učitel,“ napsal autor C. S. Lewis. „Spolužák pomůže více než učitel proto, že ví méně. Problém, který má objasnit, je pro něj novinkou. Expert se s řešením setkal tak dávno, že už ho zapomněl.“ Sledování amatérů při práci nás také může inspirovat k tomu, abychom se sami pustili do díla. „Viděl jsem Sex Pistols,“ řekl jednou zpěvák kapely New Order Bernard Sumner. „Byli příšerní... Chtěl jsem vstát a být příšerný spolu s nimi.“ Nefalšované nadšení je nakažlivé.

Svět se mění takovou rychlostí, že nás všechny mění na amatéry. I pro profesionály je nejlepší cestou k růstu ponechat si zápal amatéra a přijmout za své nejistotu a neznámo. Když se zeptali hudebníka Thoma Yorkeho z kapely Radiohead, v čem si myslí, že tkví jeho největší síla, odpověděl: „V tom, že nevím, co dělám.“ Když se při psaní písniček začne cítit až příliš pohodlně, popadne Yorke stejně jako jeho hudební hrdina Tom Waits nástroj, na nějž neumí hrát, a zkusí tvořit s ním. Tohle je další znak amatérů – použijí jakékoli dostupné nástroje a zkusí přijít s novými nápady. „Jsem umělec, kámo,“ prohlásil John Lennon. „Dej mi tubu a já už z ní něco vymáčknu.“

Nejlepším způsobem, jak vykročit na cestu sdílení vlastní práce, je zamyslet se nad tím, co se chcete naučit, a pak se zavázat k tomu, že se to budete učit před ostatními. Najděte scénia, dávejte pozor, co sdílejí ostatní, a pak si všímejte toho, co nesdílejí. Sledujte díry, které můžete zaplnit svými vlastními pokusy bez ohledu na to, jak špatné zpočátku budou. Nestrachujte se zatím o to, jak budete vydělávat peníze nebo jak z toho uděláte svou kariéru. Zapomeňte na experty i profesionály a připněte si na hruď odznak amatérismu (své srdce, svou lásku). Sdílejte vše, co milujete – a lidi, kteří milují totéž, si vás najdou.

NEMŮŽEŠ NAJÍT SVŮJ HLAS, POKUD JEJ NEPOUŽÍVÁŠ

„Najděte svůj hlas a křičte ze střech, dokud vás nenajdou lidi, kteří vás hledají.“

— Dan Harmon

Vždycky nám říkali „najdi svůj hlas“. Když jsem byl mladší, nikdy jsem doopravdy nevěděl, co to znamená. Dělal jsem si o svůj hlas starosti a lámal si hlavu s tím, zda ho vůbec mám. Ale dnes si uvědomuji, že jediný způsob, jak svůj hlas objevit, je používat ho. Máme ho do sebe každý natvrdo zakódovaný. Prostě mluvte o věcech, které milujete. Váš hlas bude následovat.

Když nedávno zesnulý filmový kritik Roger Ebert v rámci léčby rakoviny podstoupil několik závažných chirurgických zákroků, ztratil schopnost mluvit. Ztratil hlas – fyzicky a trvale. Muž, jehož podstatná část života se točila kolem mluvení v televizi, najednou nemohl říci ani slovo. Aby mohl komunikovat se svými přáteli a rodinou, musel buď čmárat odpovědi na kousky papíru, nebo je psát na svém Macovi a nechat divný počítačový hlas, aby je přes reproduktory laptopu proklamoval za něj.

Protože tak byl odříznutý od běžné každodenní konverzace, nadchl se do tweetování, psaní na Facebook a blogování na rogerebert.com. Chrlil texty zběsilou rychlostí, psal tisíce a tisíce slov o čemkoli, co ho napadlo – o svém dětství v Urbaně v Ilinois, o své lásce ke Steak’n Shake (tradiční síť původně amerických restaurací, pozn. překl.), o svých rozhovorech se slavnými filmovými herci, o myšlenkách na nevyhnutelnou smrt. Stovky a stovky lidí reagovaly na jeho zápisky a on jim odpovídal. Blogování se stalo primárním způsobem jeho komunikace se světem. „Můj skutečný hlas našel vyjádření na webu,“ napsal.

Ebert věděl, že jeho pobyt na této planetě se chýlí ke konci, a chtěl ve zbývajícím čase sdílet všechno, co mohl. „Pan Ebert píše, jako by to byla otázka života a smrti,“ napsala novinářka Janet Maslinová, „protože ona je.“ Ebert blogoval, protože blogovat musel – protože šlo o to, být slyšen, anebo nebýt slyšen. Byla to otázka bytí a nebytí.

Zní to trošku extrémně, ale dnes platí, že není-li vaše dílo online, pak neexistuje. Všichni máme příležitost používat svůj hlas a říci, co máme na srdci, ale mnoho z nás jí mrhá. Chcete-li, aby lidé znali vaši práci i věci, na kterých vám záleží, musíte sdílet.

„Vědomí, že brzy umřu, je nejdůležitějším nástrojem, který mi pomáhá činit zásadní životní rozhodnutí. Protože téměř všechno – veškerá vnější očekávání, veškerá pýcha, všechen strach z trapnosti nebo neúspěchu – se tváří v tvář smrti ztratí a zůstane jen to opravdu důležité. Mít na paměti, že jednou zemřete, je nejlepší způsob, jaký znám, jak nepadnout do pasti přesvědčení o tom, že máte co ztratit. Už teď jste nazí.“

— Steve Jobs

ČTI NEKROLOGY

Pokud vám to všechno zní děsivě nebo pracně, zvažte následující: jednoho dne budete mrtví. Většina z nás upřednostňuje ignorování téhle nejzákladnější životní skutečnosti, přitom přemýšlení o našem nevyhnutelném konci je způsob, jak se na tvorbu podívat z odlišné perspektivy.

Všichni jsme četli příběhy o prožitcích blízké smrti, které lidem změnily životy. Když byl George Lucas teenager, téměř zemřel při automobilové nehodě. Rozhodl se, že „každý den je odteď den navíc“, plně se věnoval filmu a později zrežíroval Hvězdné války. Waynu Coyneovi, hlavním zpěvákovi kapely The Flaming Lips, bylo šestnáct, když ho přepadli v Long John Silver’s. „Uvědomil jsem si, že umřu,“ říká. „A když se vám tohle dostane do hlavy... Totálně mě to změnilo... Říkal jsem si já tady nehodlám sedět a čekat na to, že se budou věci dít; sám budu dávat věci do pohybu, a pokud si lidi myslí, že jsem idiot, je mi to jedno.“

Tim Kreider ve své knize We Learn Nothing říká, že když ho bodli do krku, byla to ta nejlepší věc, která se mu kdy přihodila. Po celý rok vydržel být šťastný a žilo se mu skvěle. „Rádi byste si mysleli, že o vlásek uniknout smrti je zážitek, který vám trvale změní život,“ píše Kreider „ale osvícení nevydrželo.“ Nakonec se vrátil k „hektickému způsobu života“. Když spisovatel George Saunders mluvil o svém setkání se smrtí, řekl: „Tři nebo čtyři následující dny jsem žil v tom nejkrásnějším světě. Dostat se zpátky, chápete? A já si říkal, kéž bych s tímhle pocitem mohl chodit neustále, být si plně vědom, že to skutečně skončí. To je ten trik.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukaž, co děláš!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.