Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Copyright © 2014 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-689-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-690-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Jakeovi

ČÁST PRVNÍ

PLÁN

KAPITOLA 1

„Máte na rukou krev nevinných. Kolik federálních agentů, civilistů a Lovců jste tam venku zabil?“ chtěl vědět vyšetřovatel.

„Ztratil jsem přehled.“

Oba muži seděli v malé bílé místnosti s výkonným osvětlením, odděloval je jen úzký stůl. Franks si nepamatoval, jak se tam dostal.

„Uveďte do záznamu své jméno.“

„Franks.“

„A jakou pozici jste donedávna zastával?“

„Zvláštní agent Úřadu pro kontrolu monster Spojených států amerických.“

Vyšetřovatel byl stejně malý, bílý a nevýrazný jako místnost. „Chci, abyste si uvědomil, že toto je vaše jediná příležitost objasnit své jednání. Při tomto vyšetřování od vás očekáváme maximální vstřícnost. Závisí na tom vaše budoucnost.“

„Očekáváte zpověď?“

„Očekávám pravdu, agente Franksi.“

„Jste můj soudce?“

„Já o vašem osudu nerozhoduji. Vše, co tu řeknete, poputuje přímo až nahoru. On to rozhodne. Rozumíte?“

Franks přikývl.

„Vezměte to od začátku. Povězte mi všechno.“

Kalifornský incident

před 18 měsíci

30 kilometrů od pobřeží Kalifornie

Započal závěrečný rituál.

Rybářskou loď nadzvedla další vysoká vlna. Oblohu prozářil blesk a udeřil do moře. Přes palubu se přelila záplava vody a podrazila několika kultistům nohy, ale ostatní dál zpívali kolem run namalovaných na palubě.

Chladná voda protekla škvírami v bedně a zmáčela ho, navlhčila zaschlou krev na jeho obleku, až znovu zkapalněla. Jeho bedna byla velká jako rakev. Pokud ji to smete přes palubu, bude ji muset rozbít, vyplavat na hladinu a pokusit se najít loď, zatímco s ním budou pohazovat devítimetrové vlny. S ohledem na skutečnost, že ho dnes postřelili a několikrát bodli, by to bylo nepříjemné.

Lilo jako z konve. Jen sebevražední idioti by vypluli do podobné bouře, ale když Úřad pro kontrolu monster překazil jejich plány na pevnině, zbývající kultisté byli tak zoufalí, že se pokoušeli velké finále odehrát přímo nad svým cílovým publikem. Kultisti byli obzvláště otravná verbež.

Dýchacími otvory proraženými v bocích bedny viděl část paluby. Loď plula bez světel a bouřková mračna zakrývala měsíc, ale to jeho vylepšenému zraku nevadilo. Jednou měsíčně mu vědci z ÚPKM zapíchli jehlu do oka a vyprázdnili do něj stříkačku plnou pálících chemikálií, které mu zlepšovaly noční vidění. Původně to vyvinula DARPA^1, ale první lidský subjekt zešílel bolestí a vydrápal si oči. Jemu ten proces připadal středně nepříjemný. Kvůli injekcím si musel každých pár let měnit oči, protože s nimi přicházela nevyhnutelná rakovina rohovky, ale to byla malá cena za zvýšení taktické připravenosti.

Zatím napočítal patnáct kultistů. Vypadali jako lidé. Většinou. Pravděpodobně jich tu bude víc a u kormidla musel stát někdo, kdo se pokoušel navigovat loď bouří. Kultisté vytvořili kruh, pohybovala se mezi nimi větší postava a radila jim, jak posílit vyvolávací kouzlo. Franks se ji snažil sledovat, ale dýchací otvory mu neposkytovaly dobrý úhel. Krátce zahlédl nohy končící kozlími kopyty a pak se mu démon ztratil z dohledu. Ucítil pach síry, než ho bouře zahnala pryč.

„Cíl zaměřen,“ řekl a nevěděl, jestli se jeho signál dostane přes dřevo a počasí.

„Rozumím.“ Hlas zvláštního agenta Myerse téměř nešlo odlišit od statiky. „Sleduje vás USS Cheyenne. Tým Bravo je na člunu Pobřežní stráže a míří na tvoji pozici. ETA deset minut.“

Vlnobití získalo zvláštní rytmus, který odpovídal horečnatému zpěvu kultistů. Viděl už dost rituálů s černou magií, aby věděl, kam to vede. Deset minut neměli. „Žádám o povolení zasáhnout.“

Jeho nadřízený si povzdechl. „Proč se vůbec ptáš, když víš, že to stejně uděláš?“

„Protokol.“

„Počkej… právě mě informovali o seismické aktivitě přímo pod tvojí pozicí. Máme něco na satelitu. Termální výron na oceánském dně. Něco probudili… můj Bože! Je to obrovský. Zastav ten rituál, Franksi. Zastav ho hned!“

Myersův rozkaz byl to nejlepší, co za celou noc slyšel. „Ano, pane.“

Někdo začal křičet rozkazy, byly mnohem hlasitější než zpěv kultistů. „Nadešel čas, bratři! Leviatan přichází!“ Démon, který kultu poskytoval informace o černé magii, byl jeho cíl. Odstraní ho a ti idioti nebudou schopní ovládat shoggotha, natož obří mořskou stvůru schopnou pohltit celá města. „Budiž světlo, ať můžeme pohlédnout na jeho velkolepost!“ Jasné paprsky světla procházely dírami v bedně, když kultisté zapojili několik velkých reflektorů. „Připravte pannu k obětování! Rychle, bratři! Prolijte v kruhu posvátným nožem panenskou krev, aby leviatan viděl naši oddanost.“

Během razie našel v bedně v náklaďáku svázanou a nadrogovanou ženu. Přestože byl zraněný a vyplýtval na kultisty veškerou munici, Franks věděl, že je to nejlepší šance najít cíl. Vyklopil holku z bedny, zaujal její místo a nařídil svým mužům, ať se stáhnou a umožní kultistům utéct. Jak předpokládal, o minutu později se přihnala banda ubožáků, co páchli po rybách a Starobylých, a odvezli ho do doku.

Pohyb všude kolem bedny, shromáždilo se několik mužů, aby ho zvedli z paluby. „Kolik obětin do tý bedny nastrkali?“

„Možná je to hodně tlustá panna. Jdeme na to, chlapi. Jedna, dva, tři.“ Zvedli bednu a zavrávorali na kluzké palubě.

Loď zasténala. Blýskalo se. Kultisté ječeli. Části jejich boha vystoupaly z hlubin, odhaloval se jim. Franks podle rozruchu usoudil, že to bude působivý pohled, ale kdyby se na ně nedalo snadno zapůsobit, nestali by se z nich v prvé řadě kultisti.

„Rychle!“ pobízel je démon. Franksovu rakev položili doprostřed namalovaného vzoru. Několik kultistů uteklo, jejich mysl se nedokázala vyrovnat s prastarým monstrem, které se vynořovalo kolem lodi. Vzduch zaplnil nový pach, vše překrývající smrad hnijících ryb. „Nepokoušejte trpělivost velkého leviatana!“

Franks zavřel oči a zhluboka se nadechl. Tep obou srdcí byl pomalý a pravidelný. Někdo pod víko zbytečně cpal páčidlo, nevěděl, že Franks už ho vypáčil, když do bedny lezl.

Otevřeli ji. „Tohle má být panenská oběť?“ Zírali na něj dva chlapi, oba v nepraktických obřadních róbách. Daleko za nimi se z oceánu vynořovala stěna z ostnů a chapadel. „Myslel jsem, že dostaneme pěknou buchtu, ne velkýho hnusnýho chlapa.“

„Co to…“

Franks se natáhl, chytil prvního kultistu za krk a rozmačkal mu průdušnici. Druhého popadl za vlasy a prorazil mu obličej okrajem bedny. Ten Franksovi do klína upustil páčidlo.

Další kultista stál o kus dál, držel zdobenou dýku vykládanou drahokamy. Byla to taková ta blýskavá hračička, se kterou kreténi hrozně rádi obětují panny. Chlap se otočil, ve tváři výraz dravčí nedočkavosti. Ten výraz se brzy změnil v šok, když uviděl z bedny vylézat Frankse. Tohle nebyl svázaný omámený smrtelník, kterého čekal. Tohle byla spousta nenávisti obalené svaly. Kultista upustil dýku a zvedl ruce, že se vzdává, ale na tom nezáleželo, protože Franks mu zarazil páčidlo do hlavy tak silně, až mu ušima vytekl mozek.

„Vetřelec! Chopte se ho!“ rozkázal velitelsky démon, než zjistil, kdo to je, a zaječel strachy. Všichni z druhé strany znali jeho reputaci. „A do prdele! To je Franks! Zdrhejte!“

Poznal druh démona. Fyzické tělo byl mizerný alchymistický výtvor, kusy zvířat a starých mrtvol sešité dohromady a pospojované magií, která by nanejvýš oživila zombii. Podobné tělo mohlo ve světě smrtelníků udržet jen nejslabšího návštěvníka. Franks si odfrkl. Kvůli tomu ho střelili do břicha? Pitomej imp. Doufal, že se alespoň dočká pořádného souboje.

„Pomož nám, Velký spáči z hlubin,“ žadonil démon. Prastarý hlavonožčí bůh zaryčel a otřásl mořem. „Prosím, zachraň nás před Franksem.“ Vypadalo to, že se démon skutečně víc bojí Frankse než žadonění o pomoc Starobylého, který se právě probral z tisíciletého spánku.

Dobře děláš.

Většina kultistů se stále krčila strachy, protože jejich loď obklopovalo prastaré monstrum, které vyvolali, ale ti, kteří vytvářeli kruh, se na Frankse vrhli. Kdyby neměl na práci lepší věci, jejich snaha by byla docela zábavná. Franks se širokým obloukem ohnal páčidlem, několik jich zasáhl, drtil ruce a žebra. Síla úderu stačila, aby jednoho ječícího kultistu přehodil přes zábradlí do oceánu.

Hodně štěstí, až v tý stupidní róbě zkusíš plavat.

Někdo ho chytil za košili. Franks ho na oplátku chytil za zápěstí, zakroutil s ním, dokud neprasklo, a pak chlapem mrštil po jeho kamarádech a srazil je všechny na zem. Dalšímu chlapovi se málem podařilo Frankse zasáhnout, ale ten jen uhnul hlavou, zaháknul kultistovi páčidlo pod bradu a trhnul. Kultista udělal pár dalších kroků, než se zhroutil, a dlaně si tiskl na díru v místě, kde míval dolní část obličeje. Když Franks strhnul spodní čelist z páčidla, všiml si, že umírajícímu na krku plandají žábry. Ti blbci to táhli s Hlubinnými a pár jich vypadalo na hybridy. Na suchu to znamenalo jen to, že budou trochu čvachtavější. Franks si svou hypotézu potvrdil, když dalšímu kultistovi vyrazil mozek z hlavy a doprovodná krev byla olejnatá a zelená. Později to dá do hlášení, ale teď se musel soustředit. Jeden z kultistů měl dost rozumu, aby vytáhl pistoli, ale Franks přes celou palubu hodil páčidlem a roztříštil mu lebku.

Jejich obrovské podmořské monstrum sice bylo působivé, ale to je momentálně nezabíjelo, a proto se pozornost zbytku kultistů upírala na Frankse. Démon mával pokroucenými gorilími pažemi a kvílel ve svém rodném jazyce, naléhavě prosil prastarou věc, aby se podřídila jejich vůli, zabila Frankse a napadla lidská města na pobřeží. Primárním cílem operace bylo zabránit, aby k útoku došlo. Sekundárním cílem bylo zadržet démona kvůli výslechu. Terciárním cílem bylo zabít každého kultistu, co ho naštve. Ten poslední si přidal sám.

Franks se sklonil, sebral obřadní dýku – solidní zbraň – a v okamžiku překonal vzdálenost mezi sebou a démonem. Ten se po něm ohnal drápy, stále ječel na monstrum, ať je zachrání. Franks démona nabral do hrudníku, cítil, jak pukají kosti. „Tebe chtějí vyslechnout.“ Nepřinesl si pouta, proto démonovi zkroutil ruku, přimáčkl ji na palubu a skrz démonovu dlaň zarazil dýku hluboko do dřeva. „Zůstaň tady.“

Opustil démona, který se kroutil a marně se snažil dýku vytrhnout. Když Franks někam zarazil nůž, udělal to pořádně a démon neměl dost síly, aby se osvobodil.

Musel něco udělat dřív, než se kult vzpamatuje a dokáže si obří monstrum podrobit. Podle Franksových zkušeností bylo nejlepším způsobem, jak někomu zabránit něco dokončit, dotyčného prostě zabít.

Věc, která spávala pod oceánem, se nacházela přímo pod nimi a vypadala pěkně navztekaná, že ji někdo vzbudil. Hladinu prorazilo chapadlo stejného průměru jako loď, prosvištělo deštěm i paprsky reflektorů a dopadlo zpátky do vody dvacet metrů od pravoboku. Franks zavrčel. Na nadpřirozené hrůzy neměl čas. Všichni si myslí, že jsou hodně drsní… Námořnictvo mělo o pár kilometrů dál útočnou ponorku. Ukáže jim, co znamená být drsňák. Po cestě k upuštěné pistoli zapnul vysílačku. „Veliteli, ozvi se.“

„Jaká je situace, Franksi?“ zeptal se Myers. Zněl trochu frustrovaně, ale šéf tak zněl vždycky, když na satelitním přenosu sledoval probíhající nadpřirozenou událost celosvětového významu.

„Situace je pod kontrolou.“ Kultisté si šli pro zbraně. Kormidelník na něj začal střílet z AR-15. Franks se klidně předklonil, zvedl starou GI 1911, za běhu namířil a prohnal oknem jedinou kulku. Sklo se roztříštilo a střelec propadl skrz. Ozbrojilo se i pár dalších kultistů, Franks je metodicky jednoho po druhém odpráskl, zatímco kolem létaly kulky. Ukryl se za kovovými bednami. „Žádám o vypálení torpéd na toho velkýho.“

Myersovu odpověď přes statiku neslyšel.

Franks se vyklonil zpoza rohu, střelil jednoho kultistu do úst a dalšímu prohnal srdcem svou poslední kulku. Franks upustil prázdnou zbraň a vyrazil, zatímco oni zbytečně stříleli do kovové bedny. Podle lidských standardů byl obrovský, ale zároveň byl rychlejší než většina smrtelníků na Zemi. Oběhl kormidelnu, popadl kultistu zezadu a trhnul mu krkem. Zneškodněného muže odstrčil na dalšího chlapa, jeho brokovnice tak jen zbytečně vystřelila do vzduchu. Franks střelce udeřil do obličeje, přerazil mu nos, čelist a pár zubů, vytrhl mu brokovnici a hodil oba kultisty do moře. Otočil se, zapřel brokovnici o rameno, napumpoval náboj do komory a ustřelil dalšímu kultistovi polovinu hlavy. Namířil na dalšího, ale už při pumpování poznal, že je remingtonka prázdná, většinu munice vyplývala na něj. Franks zahodil brokovnici a skrčil se, když do něj zbytek posádky začal znovu střílet.

Při rychlém ohlédnutí Franks zjistil, že démona vyhlídka na zajetí děsí tak moc, že si ve snaze utéct uhryzával vlastní ruku. Franks jednal rychle. Našel dlouhou tyč s hákem na konci a stáhl s ní jeden z reflektorů. Dočasně s ním střílející kultisty oslepil. Pak jednomu kultistovi zarazil tyč do břicha, dalšího za běhu udeřil tak silně, že ho na místě zabil, a vrátil se ke svému vězni, který si zrovna ukousl ruku.

Démon se plazil pryč, ale Franks ho snadno chytil. „Tohle nesmíš, Franksi! Zradil jsi zástup. Za tohle zaplatíš!“ ječela stvůra, když ji táhnul zpět k místu, kde ji připíchnul k palubě.

Démon škrábal a kousal, ale to pro Frankse znamenalo jen menší obtíž. Sáhl po obřadní dýce a vytrhl ji ze dřeva. Z oceli sklouzla ohryzaná dlaň. Přimáčkl démonovi hlavu k palubě a probodl mu obličej, připíchl ho stejně tvrdě jako předtím. Kvičel a zmítal sebou, ale žvanit už nemohl. Z toho se ten pitomý imp nevyhryže.

Franks se vrátil k zabíjení kultistů. Několik idiotů se pokoušelo komunikovat s leviatanem, ale lidem zvládnutí prvotního jazyka trvalo celé roky a jejich démonický tlumočník byl nedostupný. Starý jazyk byl příliš složitý, aby mu lidská mysl dokázala porozumět, natož v něm mluvit, ale jeden kultista, zjevně vůdce, se ze všech sil snažil i tak. S rozpaženýma rukama ječel na netvora: „Velký Spáči z hlubin, odpusť nám, že rušíme tvůj spánek! Pokorně tě žádáme, pohlť naše nepřátele!“

Chapadlo o velikosti stromu se zastavilo nad jejich lodí, po celé jeho délce se otevřelo padesát očí a prohlíželo si kultistu v róbě povlávající ve větru. Franks musel uznat, že je ohromen, kultista si na smrtelníka vedl opravdu dobře, dokud se nedostal k té části, kterou všechno zmrvil. „Naše životy jsou tvou potravou!“

Leviatan toho s radostí využil. Na klesajícím chapadle vyrašily tisíce ostnů. Kultisté ječeli, když je nabodlo, sevřelo a zvedlo do vzduchu, aby je přitáhlo k jedné obří pulzující tlamě.

Primární cíl splněn.

Monstrum se teď na civilní populaci nevrhne, ale Franks musel zajistit k výslechu svého vězně, než jim leviatan potopí loď. Napadl ho ženský hybrid, rybí oči vypoulené pod kápí, tlusté žabí rty zamlaskaly, když se ho pokusila kousnout do obličeje. Franks ji prostě kopl do břicha, a než dopadla o kus dál na palubu, sebralo ji ve vzduchu chapadlo a zvedlo k jednomu z klapajících zobáků. Leviatan si hybrida hodil do tlamy a začal žvýkat.

Všude dopadala chapadla. Monstrum mohlo loď snadno rozdrtit, ale chtělo si nejdřív užít svačinku. Na lodi už však skoro nikdo nezbýval. Franks neměl v plánu nechat se rozžvýkat a pak se drápat z netvorových střev. Přišel čas na extrakci.

Bílý záblesk pod hladinou. Rybářskou lodí otřásla exploze. Leviatan zavřeštěl na frekvenci, která ohlušuje velryby. Buď se Franksova žádost dostala skrz, nebo kapitán útočné ponorky na obrazovce sonaru uviděl gigantickou stvůru a nařídil to sám. Nad hladinu vystříkl stometrový proud vody, když leviatana zasáhlo druhé torpédo.

Černá lesklá masa o velikosti třípatrové budovy narazila do rybářské lodi a plavidlo se převrátilo na bok. Zbývající kultisti se skutáleli do moře. Franks padal, ale podařilo se mu zachytit nějakého stroje. Otrávený současným vývojem událostí začal šplhat k vězni, který se s připíchnutým obličejem houpal nad vodní hladinou.

„Týme Bravo, tady Franks. Hledejte mě ve vraku.“

Loď se dočasné narovnala, ale záď byla rozlámaná a rychle se potápěla. Franks se dostal k démonovi a vytáhl dýku. Netvor se vymrštil a sekl po něm drápy, ale Franks paži zablokoval, praštil démona do propíchnuté tlamy a poslal ho zpátky na palubu. Postavil se nad něj. „Kdo tě poslal?“

„Zrádce,“ zasípal démon. „Zradil jsi zástup.“

Franks démona nakopl do obličeje. Do deště odletěly velké kapky svítící krve. I oživená těla cítí bolest, ale s ohledem na to, že si imp při pokusu o útěk uhryzal ruku, měl úctyhodný práh bolesti. Mučení by zabralo příliš mnoho času. Loď se potápěla. Oceánem se šířily tlakové vlny explozí, jak zmítající se monstrum zasahovala další torpéda. Na hraní nebyl čas. „Pověz mi to, nebo tě pošlu zpátky do pekla.“ Takovému přizdisráči bude trvat tisíc let, než si znovu najde cestu pryč z prázdnoty.

„Prosím, ne,“ zasyčel démon. Franks nic neříkal, ale imp se mu podíval do očí, viděl, co ho čeká, a mimoděk se rozklepal strachy. „Dobře, dobře.“ Ponořil zbývající drápy do svítící krve a jedním na dřevo nakreslil komplikovaný symbol. Démon nemusel nic vysvětlovat. Oba přesně věděli, co tam stojí.

Franks se na symbol zamračil. Další související událost… Déšť už znamení smýval, ale splést se nedalo. Tohle půjde do hlášení. Nadřízení nebudou rádi.

Blížilo se menší chapadlo, ježilo se ostny a očima, hledalo poslední svačinku, než uprchne zpátky do hlubin. Franks klidně vzhlédl, uviděl mokrou masu a okamžitě zarazil velkou pěst do měkké bulvy. Vystříkl sliz a chapadlo se stáhlo.

„Přesně tak, Franksi. Tolik let strávil pohřbený hluboko dole, ale teď je vzhůru a shromažďuje armádu. Nadchází konec, a ty sis vybral špatnou stranu, bratře. Nenechávej mě tady. Můžu ti pomoct. Nech mě jít, a já ti povím všechno, co vím.“

Nikdy nevěř démonovi. Rybářská loď se ošklivě nakláněla, ale vypadalo to, že leviatan se vrací, aby je spolkl vcelku. Franks démona chytil za druhou ruku, přimáčkl ji k palubě a zabodl mu dýku do dlaně. Imp zaječel. „Kousej rychle.“ Franks se zvedl k odchodu.

„Počkej! Mám další informace! Mám něco, co si budeš chtít poslechnout. Pusť mě,“ žadonil démon. Franks došel k zábradlí. Patnáctimetrové chapadlo úplně urazilo kormidelnu. Zobák, který se zvedal z moře, klidně spolkne celou loď. Nadešel čas si zaplavat. „Tohle je osobní, Franksi! Tvůj starý nepřítel si našel cestu zpátky na Zemi!“

Franks se zarazil. Ohlédl se na impa. „Kdo?“

„Kurst!“

Nestávalo se často, aby Franksem něco otřáslo. Zamířil zpátky k démonovi.

„Našel si nové tělo, které ho udrží. Přijde si pro tebe. Pusť mě, a já…“

Tohle chapadlo bylo velké jako autobus, a když na rybářskou loď dopadlo, prostě se celá rozpadla. Zvedala je prastará bestie, zatímco pod nimi vybuchovala torpéda. Franks vrávoral na praskajících trámech, ale imp zmizel. Řada přísavek vysávala démonovy zbytky z paluby, zůstal tu jen hamburger probublávající kyselinou.

Kurst… Buď si s ním imp schválně pohrával, nebo to byly hodně špatné zprávy.

Franks frustrovaně zavrčel a skočil přes palubu. Oceán se mu hnal v ústrety.

* * *

„Ne, agente Franksi, řekl jsem, že to chci slyšet od začátku.“

Franks založil masivní paže. Široká ramena jako by zaplnila celou místnost. „Ne.“

Lidé by se obvykle pod Franksovým zničujícím pohledem zlomili, ale vyšetřovatel ani nemrkl. „To není žádost. Je pro nás životně důležité poznat celý příběh. Buď na stůl vyložíte úplně všechny karty, nebo jsme skončili. Myslím, že vám nedochází, jaké problémy jste způsobil. Tohle je vaše poslední šance. Musíme se rozhodnout, na jaké straně skutečně stojíte.“

Celý příběh nikdy nevyprávěl. Franks ani nevěděl, jestli to zvládne.

„No? Jak to bude? Vím, že vaše obvyklá odpověď by zněla tajné, ale to tady a teď neplatí, nemám pravdu?“

„Mně mluvení nikdy moc nešlo.“

„Myslím, že je na mně, abych to posoudil, protože pokud mi hned teď neřeknete svůj celý životní příběh, tak dohoda padá.“

Franks vydechl. „Dělejte si poznámky. Nebudu to opakovat.“

KAPITOLA 2

Svědecká výpověď entity známé jako Franks, bývalého zvláštního agenta Úřadu pro kontrolu monster Spojených států amerických.

Poznámka vyšetřovatele: Všechny mé dotazy a nepříjemné prodlevy, kdy subjekt jen mlčel a mračil se na mě, byly s ohledem na stručnost vynechány. Za celou svou dlouhou službu jsem se nikdy nesetkal s něčím tak nevrlým a hrozivým. Franks není ani v nejmenším schopen milosrdenství nebo laskavosti. Jak výslech pokračoval, začal se mi otevírat a nabídl mi dobrý náhled do svých myšlenkových procesů. Vím, že na mně toto rozhodnutí nezáleží, ale můj osobní názor je ten, že byste měl najít tu nejhlubší díru a Frankse v ní pohřbít.

ZAČÁTEK PŘEPISU

Kde bych měl začít? Moje Smlouva? Já slovo dodržel. Byla to vláda, kdo porušil smlouvu s Benjaminem Franklinem. Stricken mě neměl zkoušet podvést.

Předtím…

První slova, která jsem v tomhle smrtelném životě slyšel, byla: „On žije. On žije.“ Tohle jste chtěl?

Ještě dřív… hmmm… Za normálních okolností bych vás za tu otázku zabil.

Chcete skutečný začátek, ale je těžké si vzpomenout a ještě těžší to vysvětlit.

Připravte se. Tohle bude divný.

Zajišťování incidentu páté úrovně MKPLM

před 12 dny

Las Vegas, Nevada

Na mužově legitimaci stálo FOSTER. Velitelský stan byl plný lidí oslovovaných jako agenti, ale jeho titul zněl Pan. Navzdory tomu tady měl fakticky velení. Franks by ho vyloženě rád zabil, ale tím by se vše jen zkomplikovalo. Foster patřil ke Speciální taktické jednotce Jednorožec, byl to jeden ze Strickenem pečlivě vybraných lidských poskoků, žádný monstrózní pěšák, a zasloužil by si zlomit vaz, ale protože byl Franks spoutaný řetězy a obklíčený hlídači připravenými při sebemenší provokaci vystřelit, Fosterova smrt bude muset počkat.

„Pokud Franks jen mrkne, zastřelte ho,“ rozkázal Foster.

Shromáždění agenti ÚPKM byli zvyklí poslouchat rozkazy, ale tenhle se jim očividně nelíbil. Několik okolních bloků Las Vegas bylo v troskách. Situace přerostla v naprostý chaos. Posloupnost velení byla narušena. Měli tu stovky očitých svědků. A místo aby se mohli věnovat svému hlavnímu úkolu, kterým bylo zatajování existence monster a nadpřirozených hrozeb před veřejností, agenti ÚPKM byli pověřeni zajištěním nejproslulejšího operativce v dějinách jejich organizace, jako by šlo o nějakého zrádce.

Jeden z mužů své obavy vyjádřil nahlas. „Nemyslím si, že je to nutné. Franks po vašem rozkazu k zadržení plně spolupracuje, pane Fostere.“

To byla pravda. Vzdor by k ničemu nevedl, a proto posilám dovolil, aby ho zatkly, než dorazí jejich nadřízení. Franks v moudrost lidstva příliš nevěřil, ale důvěřoval Dwayneovi Myersovi. Myers se o to postará.

„Těch keců mě ušetřete.“ Foster nervózně přecházel sem a tam a kontroloval si mobil, čekal na zprávu od tajemného nadřízeného. „Za tohle půjdeš ke dnu, Franksi, a půjdeš tam pěkně rychle.“

Před chvílí si s Franksem na Stripu pohazoval drak z ektoplazmy a nočních můr. V porovnání s tím mu byrokratické machinace připadaly jako nic.

Rozruch na druhé straně plachty stanu. Hlídka někoho zadržela, objevily se legitimace a následovaly kvapné omluvy. Plachta se odhrnula a do obřího velitelského stanu vešlo několik mužů. Jako první vstoupili členové elitního zásahového týmu ÚPKM. Byli to ostřílení válečníci, se kterými Franks mnohokrát pracoval, a za nimi přicházel neškodně vyhlížející muž středního věku v levném obleku.

Franks měl ruce připoutané k židli, proto jen kývl hlavou. „Pane.“

„Proč je můj zástupce přivázaný k židli?“ chtěl vědět Dwayne Myers, zvláštní agent velící zásahovému týmu. „Co má tohle znamenat?“

Fosterova odpověď byla přesně tak útočná, jak čekal. „Agent Franks byl zatčen za neuposlechnutí přímého rozkazu a porušení bezpečnostního protokolu, když do úložiště monster přivedl civilistu, a za vloupání do nevadského skladiště, kde ukradl důkazy.“

„Je to pravda?“ zeptal se Myers.

Franks přikývl. Přibližně to odpovídalo, ale Myers už většinu detailů znal, protože to od začátku byla jeho vlastní tajná akce. Franks vzal Owena Pitta do Dugwaye, protože si myslel, že jim psychické schopnosti Lovce monster pomohou s vyšetřováním. V Oblasti 51 zrekvíroval tři staré magické zbraně, aby mohl bojovat s Nachtmarem – sekeru lorda Machada, Atilův gladius a Černé srdce utrpení. Poslední zmíněná fungovala a netvora zničila.

„Když byl ohledně svých činů konfrontován, Franks se pokusil zabít ředitele ÚPKM Douglase Starka.“

Franks si pohrdavě odfrkl. Pětice mužů, co na něj mířila zbraněmi, nervózně o krok ustoupila. Oni jen poslouchali rozkazy, ale všichni s Franksem někdy dělali, a proto věděli, že by ho střelbou mohli naštvat.

„Já agenta Frankse znám dvacet let. Když chce někoho zabít, nezůstane u pokusu. Schovejte ty pistole a odvažte ho. Franks půjde se mnou.“ Myerse nedávno degradovali, ale předtím působil jako dočasný ředitel a stále patřil k nejrespektovanějším starším agentům v agentuře.

„Ani se nehněte,“ nařídil Foster. „Franks je ve vazbě STFU.“ Jako by si Foster myslel, že zmínka o přísně tajné Speciální taktické jednotce Jednorožec federálního agenta vyděsí.

Myers se teatrálně rozhlédl. „Vážně? Protože tihle vypadají jako zaměstnanci ÚPKM, a když jsem si to naposledy ověřoval, agenti ÚPKM nepřijímali rozkazy od agentury, která neexistuje.“ Oficiálně neexistoval ani Úřad pro kontrolu monster, který byl jen pouhou položkou v rozpočtu ministerstva pro vnitřní bezpečnost, ale v této práci existovalo několik různých úrovní neexistence.

„Ředitel Stark…“

„Se schovává před tímhle kolosálním průserem, který způsobil svým mizerným velením,“ utnul ho Myers. „Náš milý ředitel musel zapomenout, že porušuje směrnici sedmdesát dva lomeno B, když ÚPKM přenechal řešení incidentu úrovně pět jiné agentuře, čímž myslím vás, aniž by mu to posvětil prezident. Dokud k tomu nedojde, jsem agentem ÚPKM s nejvyšší hodností a mám to tu na povel. Pusťte Frankse. Já se vracím ven, abych se pokusil uklidit ten neskutečnej bordel, co jste vy amatéři napáchali v jedné z nejoblíbenějších turistických destinací v Americe, než si každý zpravodajský kanál na světě natočí ulici plnou ektoplazmy a kusů draka. Je vám to jasné, pane Fostere?“

Jasné mu to zjevně bylo, i když se mu to dvakrát nelíbilo. „Tím to nekončí, Myersi.“

„Věřte mi, tímhle to končí.“ Myers se otočil a ověřil si, že agenti schovali pistole. „Vyprovoď pana Fostera z mýho velitelskýho stanu.“

„Rozumím,“ řekl Franks. Jeden z agentů začal hledat klíčky k visacímu zámku, ale Franks prostě popadl řetěz do rukou a tahal za něj, dokud jeden článek nepovolil. Než někomu došlo, co se děje, řetěz dopadl na zem, Franks chytil Fostera za paži a bez problémů ho zvedl ze země. Foster sebou škubnul bolestí, Franks ho odnesl k nejbližšímu vchodu a vyhodil operativce Jednorožce ven na ulici.

Foster dopadl tvrdě a doklouzal až do hromady ektoplazmy, která se uvolnila z draka z nočních můr. Vstal a rozkašlal se, pokrýval ho světélkující sliz. „O tomhle se Stricken dozví!“ vztekal se.

„Utíkej, prcku,“ poradil mu Franks, pustil stanovou plachtu a vrátil se k Myersovi. „Měl jste mě nechat, abych ho prostě zabil.“

„On je jen nedůležitá součástka velkého nebezpečného stroje.“ Myers na sobě měl místo zbroje šedý oblek, ale jak si myslela většina agentů ÚPKM, on na scénu teprve dorazil. Ve skutečnosti tu však Myers byl celou dobu, tajně se pokoušel co nejrychleji zastavit Nachtmara a nabourat Strickenovy plány na převzetí moci. „Právě teď máme spoustu vlastní práce. Agent Jefferson zatím PR zvládá překvapivě dobře, ale pokud nebudeme postupovat rychle, tahle událost se stane nejhorším informačním únikem v historii ÚPKM.“

Myers čekajícím agentům rychle rozdal rozkazy – ohledně koordinace s armádou a místními bezpečnostními složkami; vyslání agentů v civilním oblečení, aby si jako svědci promluvili s médii; ohledně úklidu všeho, co vypadalo paranormálně, a rozmístění nastrčených důkazů podporujících jejich krycí verzi. „Martinezi, sežeň pár herců a nabídni médiím pár očitých svědectví o teroristickym útoku. Zatím žádný detaily. Nezapomeň, musí být dobří a podat to procítěně. Nesmí to skončit slzami a blábolením. Barbere, kontaktujte technické oddělení. Jestli už je něco na internetu, zničte to. Ten drak byl dost velkej, aby ho někdo natočil, a já ta videa chci smazat. Vezměte nejhorší virus, co máte, a vypusťte ho.“

Jako by sledoval dirigenta symfonie.

„Toblere, kde mám počet obětí? O kolika mrtvolách se to bavíme? A kolik zraněných?“ Myers se odmlčel, když mu podali tablet. Rychle to projel a zaklel nad poměrně vysokými čísly. „Tady budeme mít spoustu očitých svědků…“

Muži bručeli, když jim Myers začal rozdávat další úkoly. Zastrašování svědků, aby drželi jazyk za zuby, byl úkol, který většinu agentů děsil. Franks nikdy zcela nepochopil proč. Byla to prostě jen součást jejich mise. Primární povinností Úřadu pro kontrolu monster bylo utajovat monstra před širokou veřejností. Šlo o jejich základní princip. Bylo to nezbytné, ale většina agentů nerada vyhrožovala nevinným obětem útoků monster. Lidé byli občas měkkoty.

Franksovi to na druhou stranu nevadilo ani trochu. „Rozkazy?“

Myers vrátil tablet. „Projdeme se, Franksi.“

Společně vyšli ven.

Tucty aut byly odhozené, převržené a rozdrcené. Ve vozovce zela obrovská díra, kterou se Nachtmar vyhrabal na povrch. Většinu požárů se dařilo zvládnout, ale ten v hotelu Diamond Steve’s Hotel and Casino se naprosto vymknul kontrole. Z komplexu Poslední drak zbyla rozpadající se ruina, zpustošil ho oheň, improvizované výbušniny, armáda nočních můr a několik stovek zoufalých Lovců monster. Tahle událost začala jednoduše lékařskou karanténou kasina, ale rychle se nekontrolovatelně rozšířila a paranormální trhlina si vynutila evakuaci celého města. Vyvrcholilo to drakem z nočních můr, který řádil po celém lasvegaském Stripu.

Dwayne Myers však byl největší umělec v zastírání, jakého kdy ÚPKM měl, a pokud to mohl někdo zvládnout, byl to on. Franksův nadřízený si scénu dlouho prohlížel. „Ano… bude to výzva, ale dá se s tím pracovat…“

„Samozřejmě, pane.“

„Budu se však muset obejít bez tvojí schopné pomoci. Potřebuju, aby ses postaral o něco dalšího. Stricken udělal další tah.“

„Nemesis.“

„Jak jinak.“ Myers z kapsy vytáhl balíček cigaret, jednu vyklepal a zapálil si. „Vypadá to, že chce ten projekt obnovit tak moc, že kvůli tomu klidně ohrozí i celý město. Hra začala.“

„Nemesis není hra.“

„Využívá tuhle událost jako záminku. Stricken si myslí, že Nemesis bude jeho pojistka, protiparanormální super-řešení, a chce přesvědčit prezidenta, aby mu dal bianco šek a on nás mohl všechny ochránit. Tvoje smlouva je jediná právní překážka v jeho cestě. Vrátíš se na velitelství a podáš kompletní hlášení. Ten albínskej parchant už vyplnil stížnost o všech tvých přestupcích.“

„Snaží se mě vyhodit?“

„Snaží se tě rozebrat.“

Franks chápavě zabručel.

„Žádnej strach. To není pravděpodobný. Všichni vědí, že jsi příliš cennej.“ Myers vydechl kouř, prohlížel si zkázu. „Ale opravdu jsi musel ředitele přidusit do bezvědomí?“

Franks pokrčil rameny.

„To jsem si myslel… Chudáček Doug. Vsadím se, že si teď přeje, aby nikdy nepřevzal moji práci. Varoval jsem ho, že je to stresující pozice.“ Myers se uchechtl. „Stricken je dost chytrý, aby věděl, že tady zůstanu trčet, dokud se to nevyřeší, takže já proti němu jít nemůžu. Bude kout železo, dokud je žhavé, a tlačit kvůli povolení na Nemesis, zatímco tam všichni panikaří. Promiň, Franksi, nejdřív se musím postarat o naši misi.“

To byla samozřejmost. Mise měla vždy přednost. Čím víc lidí uvěří v nadpřirozeno, čím víc uvěří v jiné světy, tím větší vliv ty světy získají a jejich hranice se začnou rozplývat. To nesměli dopustit. Když hranice povolily, lidstvu to nikdy nepřineslo nic dobrého.

Oba chvíli v tichosti sledovali hořící kasino, než si Myers povzdechl. „Tohle nemůžeme tajit věčně.“

„Ne, pane.“

„ÚPKM dělá, co může, ale blíží se doba, kdy pravda vyplave na povrch. Obávám se, že až k tomu dojde, bude tu někdo jako Stricken s připraveným lékem horším než nemoc… Důvěřuješ mi, Franksi?“

Franks přikývl. Víc než všem ostatním lidem, co ještě žijí. Přestože se Franks snažil udržovat konverzaci jednoduchou a několik svých spolupracovníků během let oslovoval jako přátele, nikdy lidský koncept přátelství úplně nepochopil. Myers se však podle této logiky kvalifikoval jako jeho přítel .

„Pak bych chtěl, abys mi pověděl skutečnej důvod, proč tak nekompromisně bráníš spuštění Nemesis.“

Franks neodpověděl.

„Jistě. Je to tajný. Dokonce i pro mě…“ Myers zavrtěl hlavou. „Víš, jedno se Strickenovi musí nechat. Ty jsi to jediný, co stojí mezi ním a tím, co chce, používáš proti němu jeho vlastní systém, a dokud to tak bude, nehne se ani o krok. Proto tě dostal do pozice, kde sis musel vybrat mezi porušením pravidel a nesplněním mise.“

„Nikdy jsem na misi neselhal.“

„Tak s tím teď nezačínej. Letí sem blackhawk, který tě odveze do Nellis. Čeká tam na tebe letadlo. Já mám práci, takže nemáš parťáka. Pošlu pár svých důvěryhodných mužů, aby posloužili jako tvoji řídící agenti.“

„Nepotřebuju je.“

„Viděl jsem, jak zvládáš mezilidský vztahy. Tohle je meziagenturní politika, Franksi. Potřebuješ někoho, kdo se umí usmívat a líbat kongresmanské zadky. Jako zástupce ti přidělím Granta. Když o tom přemýšlím, mám i pár dalších agentů, jejichž schopnosti by se ti mohly hodit… obzvláště jeden…“ Myers se odmlčel, vypadal zamyšleně. „Nedělej si s tím starosti, postarám se o to. Vrať se na velitelství a pověz jim svou verzi příběhu. Asi dojde ke slyšení. Chovej se přirozeně, a budeme v pohodě.“

Franks se na něj tázavě podíval.

„Raději to upřesním. Když říkám, chovej se přirozeně, myslím tím povědět jim neupravenou pravdu, ne je všechny povraždit… Stricken si pohrává se systémem, ale nemyslím si, že je ochotný ho porušit. Zatím. Řekl bych ti, ať jsi opatrnej, ale vím, že ty máš oči i vzadu na hlavě.“

„Zkoušel jsem to jen jednou. Příliš dezorientující.“

„Jsi velmi doslovný muž, Franksi… Stricken se v mocenské hře vyzná. Je to jejich hadí mazlíček, ale oni si stále uvědomují, že je to had. Ty máš na druhou stranu ukázkový služební záznamy dlouhý dvě století. Jsi známá veličina. Někteří se tě budou bát, ale vědí, že ty jim křeslo pod zadkem nevyfoukneš. Myslím, že by to mohlo vyjít… snad ještě není příliš pozdě.“

Myers neměl dovoleno o něm vědět, ale pokud projekt Nemesis nezastaví, zkáza, kterou viděli dnes, bude v porovnání s tím ničím.

„Přidělení k Franksovi?“ zeptal se Grant Jefferson svého partnera, když přicházeli k čekajícímu letadlu. „Čím jsme si to zasloužili?“

„Myers nás možná jen chce dostat z Vegas, když jsme mu pomohli podrazit STFU,“ hádal Archer.

„Pšššt,“ Grant se rozhlédl po ranveji. „Neříkej to tak nahlas. Mohly by tu být štěnice.“

Grantova neznalost sledovací techniky byla zábavná, ale většina personálu ÚPKM neměla Archerovo know-how. On pracoval v technologickém oddělení administrativní a logistické divize ÚPKM. Grant byl v kontrole médií, kde šlo víc o uhlazené vystupování než o chytrost. „Pokud má Jednorožec tak dobré směrované mikrofony, aby nás slyšel přes túrující motory, tak si o našem velkém spiknutí v Palačinkovém ráji vědět zaslouží.“

Grant pokýval hlavou. „Vážně doufám, že máš pravdu.“

„Já spíš doufám, že Stricken pro naše letadlo nezařídil tajemnou nehodu.“

„To se nestane.“ Ale protože oba pracovali pro tajnou vládní organizaci, která se specializovala na vytváření konspiračních teorií a falšování důkazů, nezněl Grant moc přesvědčeně. „Pravděpodobně. Stricken je možná ochotný sedět a nechat umřít pár civilistů navíc, nebude však zabíjet ostatní federály… ale pokud posádka začne vyskakovat s padáky, jdu s nimi.“

„Jako že by Stricken oslovil letectvo? To ani náhodou. Být na jeho místě, nastražím výbušninu do jednoho křídla a hladce ho za letu odpálím.“ Archer byl u 82. výsadkářského pluku a za svůj život absolvoval spoustu seskoků, ale pokaždé z letadla v perfektním stavu. „Odstředivou sílu jen tak nepřekonáš, a stejně tak je dost problém bezpečně opustit letadlo, které ve vývrtce padá k zemi. No, Franks by to možná zvládl, ale slyšel jsem, že pokud z něj zůstane dost, aby se to vešlo do plastového ziploc pytlíku, udělají mu nové tělo, takže když udělá pitomost Franks, tak se to nepočítá. Všechny ty nehody při vojenském výcviku, kdy letadlo spadne do Středozemního moře a nenajdou se žádná těla? To jsou jasné krycí verze pro monstra. To, že nás o tom neinformují, neznamená, že to neděláme my. Znal jsem jednoho chlapa…“

„Dobře, stačí. Už teď nesnáším lítání, když nejsem pilot.“ Grant musel křičet, jakmile se přiblížili k letadlu. Oba měli v uších zaražené ucpávky. C-17 byla na rampě pekelně hlučná. Protože ÚPKM měl v rámci vlády speciální postavení, když potřeboval vojenské zdroje, dostal je velmi rychle. „Není to fér. V PR jsem odváděl skvělou práci. Zkejsnout jako Franksova chůva… to je ta nejnudnější práce, dokud se v minutě nezmění v nejnebezpečnější. Jaká je úmrtnost Franksových partnerů?“

„Když jsme s Franksem spolupracovali posledně, zemřela nás jen polovina. Ten hajzl Torres si to navíc zasloužil. Nebuď taková bačkora, Grante. Stejně s Franksem nepůjdeme do akce. Budeme ho jen sledovat, jak papíruje, možná si zavrčí na kongresmana. Já jsem tady asi jen proto, že umím rychle psát.“

„Tohle je prostě na prd. Tady probíhá jedna z největších krycích operací v historii ÚPKM, a já při jejím uklízení odváděl zatraceně dobrou práci.“

Popravdě řečeno, Grant si vážně vedl dobře. Někteří z nich byli rození lháři jako Grant, a další jako Archer byli dobří v podporování těch lhářů. „Tvoje kariéra to přežije. Dva naši poslední ředitelé dělali nějaký čas Franksovi parťáka. Podporovat toho velkýho psa je prestižní přidělení. Ber to jako vylepšení osobních záznamů. Všichni vědí, že si budeš chtít jednou urvat pozici velícího zvláštního agenta.“

Grant nepatrně zčervenal. V ÚPKM vládla praktická válečnická kultura. Žádný terénní agent nechtěl mít reputaci politikařícího kariéristy, zvlášť když teď měli nejhoršího politikařícího kariéristu v úřadu za ředitele a Stark nebyl zrovna oblíbený.

Archer to nechtěl vytahovat, protože Myers zatím neměl šanci seznámit je s detaily, ale při tom všem, co se právě v Las Vegas stalo, mohl Myers těžko někoho postrádat, natož rovnou čtyři agenty. Něco se dělo, a protože s Grantem patřili k těm několika, kteří věděli o Strickenových ilegálních aktivitách, muselo to s tím souviset.

Šéfka nákladu^2 od letectva je vyvedla po rampě a ukázala jim, kam si mají dát věci. Nedokázala si pomoct a vrhla na Granta krátký flirtující pohled. Ten chlap byl tak otravně klasicky pohledný, že takhle působil téměř na každou ženu, kterou potkal. Grantovi v polovině případů k umlčení svědkyň stačil jen šarm. Stále na sobě měli standardní černou zbroj ÚPKM, a navíc se jim oběma podařilo vyhnout ohni i ektoplazmě, takže docela budili respekt. Ale Archer byl hubený a vypadal trochu potrhle. Zatímco na Granta šéfka nákladu upřela další dlouhý pohled, stěží si všimla, že je Archer naživu, než se vrátila po rampě dolů a oni pokračovali hlouběji do letadla. Grant zhodnotil její pozadí pod leteckou uniformou a zazubil se. „Děkuji, stevardko… co?“

„Právě kvůli tomuhle tě přidělili k Franksovi. Myers usoudil, že máš dost šarmu pro oba.“

„Hele, klidně svedu nějakou kongresmanku, když to pomůže misi. Nikdy netvrď, že nejsem ochotný trpět pro tým.“

Nákladový prostor byl dostatečně velký, aby se tam vešel tank, a po stranách se táhly řady sedadel. V nich už připoutaní čekali dva další agenti ÚPKM ve zbrojích. Na podobné misi samozřejmě neměli žádné jmenovky, ale Archer jednoho z nich znal. Svalovec byl Radabaugh. Stejně jako mnoho dalších ho do ÚPKM naverbovali z armády, byl to drsňák do speciálních jednotek. Radabaugh byl dlouholetý člen zásahového týmu, prošel si i Jasnym spodkem. Něčím takovým si agent vytvoří slušnou reputaci. Archer mu potřásl rukou. „Rád tě tu vidím.“

„Zdar, Henry,“ křikl přes rachot Radabaugh. „Grante. Vás taky přidělili k Franksovi?“

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Grant, než se otočil k poslednímu agentovi, průměrně vypadajícímu mladíkovi s řídnoucími blond vlasy. Nebyl moc vysoký a na agenta měl trochu nadváhu, což znamenalo, že asi nepatří k zásahovému týmu. „Tebe neznám. Ke kterému oddělení patříš?“

„Thomas Strayhorn.“ Mladík nabídl ruku k potřesení. „Převeleli mě sem od maršálů. Ještě mě nepřiřadili.“

„Rád tě poznávám, agente Strayhorne.“

„Agent ve zkušební době. Před týdnem dokončil akademii,“ opravil ho Radabaugh. „Jsem jeho výcvikový důstojník.“

„Pořád jsi ve výcviku, a to tě přiřadili k Franksovi?“ To bylo překvapení. Archer si s Grantem vyměnil nervózní pohled. Podle výrazu jeho tváře je napadlo to samé. Když k Franksovi přidělili nováčky posledně, chtěli tím vykouřit krtka. Odhalili tehdy Torrese, ale Herzogovou během operace zabili.

„Týden, co?“ zeptal se podezřívavě Grant. „Není to paráda? Ví o Franksovi?“

„Ví, ale zatím nedostal kompletní informace, jen upravenou verzi z akademie. Je to teprve půlhodina, co mi Myers zavolal, že sem mám naklusat.“

„Buď jsi na něj udělal zatraceně skvělej dojem, nebo jsi Myerse něčím těžce nakrknul. Vítej ve Franksově týmu, Strayhorne. Pracovat s ním je vážně radost. U většiny šéfů musíš odhadnout, jestli tě mají rádi nebo ne, ale u Frankse o tom nikdy ani nezapochybuješ. On nesnáší všechny. Naší prací je ho podporovat, být jeho tváří pro veřejnost…“

„Nosit mu sváču. Masírovat mu nohy,“ pokračoval Radabaugh. „V podstatě dělat všechno, co nám řekne, zatímco se budeme snažit, aby se mu do cesty nepletli pitomci.“

„Pitomce Franks obzvlášť nesnáší, a podle něj je pitomec každý.“ Archer se posadil vedle nováčka. Létal ve spoustě cé-sedmnáctek a v porovnání s ostatními letadly, která ÚPKM využíval, to byla příjemná změna. Dokonce se tu dalo konverzovat, pokud vám nevadilo ječení. „Zelenáč, co?“

„Tři roky jsem pracoval u federálních bezpečnostních složek…“

„Čím dřív ti dojde, že to neznamená vůbec nic, když potkáš monstra, tím to pro tebe bude lepší,“ poradil mu Radabaugh. „Právě tu mluvíš s Henry Archerem. Nenech se zblbnout tím jeho ježkem. Možná vypadá jako Vanilla Ice, ale není radno si s ním zahrávat. Tady Archer velel operaci na Novém Zélandu. Slyšel jsi o Arbmunepu?“

„Aha.“ To si získalo jeho pozornost. „Mluvili o tom při výcviku. Působivý.“

„Ten strom byl pořádnej parchant, ale byla to týmová záležitost.“ Lovci monster tam odvedli spoustu těžké práce, ale protože názor agentů ÚPKM na jejich společnost se pohyboval od kovbojů zasluhujících trošku respektu po bandu penězi posedlých hrdlořezů na hraně zákona, nechtěl Archer tuhle plechovku kontraktorských červů otvírat.

Ale Radabaugh to udělal za něj. „A tady Grant patřil k LM. Během několika let měl co dočinění s víc podivnostmi, než většina z nás pozná za celou kariéru.“

Zdálo se, že to Strayhorna zaujalo. „Zvláštní. Slyšel jsem, že pár lidí z ÚPKM šlo do důchodu a začalo soukromničit, ale neznám moc soukromých Lovců, co přejdou k vládě. Tak trochu sešup, co? Slyšel jsem, že vám platili tuny prachů, ale my začínáme v platové třídě GS-12. O LM jsem slyšel. Údajně jsou dost záludní.“

„Uh huh…“ zabručel Grant, když vytáhl telefon a předstíral, že kontroluje maily. „Než se necháš příliš unést hodnocením jejich charakteru, náš šéf, legenda ÚPKM Dwayne Myers, pro LM taky kdysi pracoval. S Earlem Harbingerem bývali nejlepší kámoši.“

„O tom vím.“ I tak to zelenáče utišilo. Archer Grantovi trochu záviděl, jak snadno situaci zvládl. I ti nejzkušenější agenti by nováčka prostě sjeli, ale Grant ho usadil a stále při tom vypadal jako dobrák.

„Myers má právě teď dost problémů, nepotřebuje, aby tu někdo vytahoval jeho minulost,“ řekl Archer. „Pro případ, že by tě to zajímalo, je to dobrej šéf. Nikdo nezná monstra tak dobře jako on.“ A pokud nás tu chce mít, musí k tomu mít sakra dobrý důvod. Myers byl drsňák, ale kompetentní, a Archer cítil v kostech, že je Myers v podstatě především čestný chlap. Nade vše mu záleželo na bezpečí jeho vlasti, což o jeho náhradě Archer říct nemohl. Stark byl prostě debil.

Krátce po incidentu v Copper Lake považoval Archer stejně jako většina ÚPKM Starka za hrdinu. Archer vyrůstal jen pár kilometrů od Copper Lake. Nebýt Starkova rychlého rozhodování, celý severní Michigan by zaplavily vlkodlačí zombie. Teprve když ho přidělili k zakrývací operaci a vyslýchání svědků, Archer zjistil, že navzdory oficiálnímu hlášení zahrnovala většina skutečných činů Douglase Starka jen zbabělost a hloupost. Opravdovými hrdiny byli Harbinger, pár konkurenčních Lovců a parta místních. Bylo to pro něj jako studená sprcha. A když se později Archer probíral důkazy, zjistil, že původcem vulkodlačího moru, který ohrožoval i jeho město, byl jeden ze Strickenových mazlíčků z STFU.

S ohledem na tyto dvě skutečnosti nebylo žádným překvapením, že se v mocenském boji uvnitř ÚPKM přiklonil na Myersovu stranu.

„Já bych Myerse nikdy nepomlouval. Slyšel jsem o něm jen samé dobré věci.“ Strayhorn čekal, jestli ho někdo ze zkušenějších mužů neopraví. Vypadal spokojený, že se tak nestalo.

„Nelam si s tím hlavu, zelenáči…“ řekl Grant. „Ale jo, LM jsou záludní. Záleží jim pouze na sobě. Ta banda se jen honí za slávou, ale nejsou úplně zlý.“

„Menší sebereflexe, co?“ zabručel Archer.

„Huh?“

„Nic.“ Díkybohu za rachot motorů. Archer měl lidi z LM, se kterými spolupracoval, vlastně rád, ale jeho neodkopla snoubenka kvůli zázračnému účetnímu.

Grant strčil mobil zpátky do kapsy. „No, v každém případě jsem si jistý, že tenhle úkol bude buď příšerná nuda, nebo při něm všichni zařveme a Franks naše mrtvoly obere o náhradní díly… Když o tom tak přemýšlím, doufám, že máš pravdu, Archere, a že jsem tady kvůli tomu, jak dobře vycházím s lidmi. Snad si nás Franks nevybral kvůli novým náhradním součástkám.“ Grant si teatrálně ukázal na obličej. „Kdo by tohle nechtěl?“

„Dává to smysl,“ přidal se Archer. „Holly Newcastleová mi právě řekla, že mám pěkný oči.“ A když došlo na lidi z LM, se kterými by mu nevadilo pracovat… páni, s tímhle nepřítelem by se sbližoval rád.

„Franks jde po očích jako šílenej. Slyšel jsem, že jich má v lednici plnou sklenici,“ dodal Radabaugh a podíval se na Strayhorna. „Je to tak. Ty historky jsou pravdivý. Frankse sestavili z několika těl.“

Archer stále myslel na svou poslední operaci s netradičně sestaveným týmem, a proto zelenáče bedlivě sledoval. Znovu se do zadku kousnout nenechá.

Zelenáč uměl sakra dobře skrývat emoce. „Na akademii se něco povídalo,“ začal opatrně Strayhorn. „Někteří chlapi tvrdili, že je to skutečnej Frankenstein.“ Archerovi se líbilo, jak řekl někteří chlapi tvrdili. Zelenáč tak neprozradil, jestli tomu věřil, jistil si záda pro případ, že si z něj starší agenti utahují.

„To mluvíš o Frankensteinovu monstru, že jo.“ Radabaugh se zazubil. „Vítej v první lize, zelenáči. Doktor Frankenstein je mýtus. Skutečnej šílenej vědec se jmenoval Dippel. Tu knížku napsali pozdějc. Franks ani není krycí jméno. Pojmenoval se tak sám, protože ho sestavili v skutečnym zámku Frankenstein.“

„Chápu…“

„To pochybuju!“ uzemnil ho Radabaugh. „Franks je tři sta let stará jednočlenná demoliční četa. Když ÚPKM potřebuje něco rychle ukončit, pošlou tam Frankse. Bum! Hotovo. Je silnější, rychlejší a houževnatější než kdokoliv z nás. Já mám v úřadu tři roky za sebou nejlepší skóre v souboji beze zbraní a proti Franksovi bych nevydržel ani třicet vteřin. Odpálí ho raketou, my posbíráme do pytlů zbytky a hlavouni ho znovu sešijí… a za pár dní je zpátky v boji, jako by se nic nestalo. A nemysli si, že začíná měknout, když je tak starej. Oni ho celou dobu zdokonalujou. Oklepe se z věcí, co by normálního chlapa na místě zabily, a když se rozjede, raději mu nestůj v cestě. Jakmile nás někam zavolají a zvrhne se to v přestřelku, postav se za Frankse.“

„On nás ve skutečnosti potřebuje na papírování. V boji mu prakticky jenom podáváš munici,“ pokračoval Archer. „Drž hlavu dole a podávej mu zbraně. Když si to Franks usmyslí, zabije cokoliv. Navíc je taktický génius, ale hádám, že to bude hlavně tím, že to dělá tak dlouho a nemůže ho nic překvapit.“

Grant se ke Strayhornovi spiklenecky naklonil. „Franks zabil velkého Starobylého.“

„To by nemělo být možný,“ zamračil se Strayhorn, asi se v duchu vracel do výcviku. „Velkýho Starobylýho zabít nemůžeš.“

„Měl pomocníky,“ řekl Archer.

„Pitta?“ Grant si odfrkl. „Toho pitomce?“

„No, jeho a Isaaka Newtona, ale jestli teď někdo Frankse opravdu zná, tak je to Pitt.“ Archer se podíval na Strayhorna. „Promiň, to je dlouhej příběh.“

Strayhorn vypadal, že ho to zaujalo. „Čeká nás dlouhý let. Podívejte, slyšel jsem o Franksovi legendy, každý rekrut je slyšel. Měl by to být nejděsivější chlap všech dob, ale…“

„Jednou jsem viděl Frankse ubít vlkodlaka jeho vlastní rukou. Byl jako tyran na základce, co předvádí proč se mlátíš, jen tam bylo víc krve. A Franks by tohle nikdy neřekl, protože je to parchant bez špetky smyslu pro humor,“ řekl Radabaugh. „Jestli není příběh o jeho frankensteinovskym původu pravda, je to pěkně propracované krytí, protože skutečný Franks je děsivý nadpřirozený stroj na zabíjení.“

Když se začaly vyprávět historky, Grant nechtěl zůstat pozadu. „Viděl jsem ho otevřeného při operaci v terénu, když ho zranili. Má srdce navíc, pracujou na směny a on je může vypínat a zapínat, jak se mu to hodí. Nemá stejná žebra jako my. Vypadají spíš jako neprůstřelná vesta nacpaná do hrudníku, co má vnitřnosti udržet uvnitř. Slyšel jsem, že má podél páteře implantovanou další mozkovou hmotu, něco jako záložní disk, kdyby mu vystřelili mozek. Zvenčí možná vypadá jako člověk, ale není.“

„To jako fakt?“ Strayhorn celou dobu přikyvoval. I v organizaci tvořené profesionálními lháři občas narazíte na důvěřivce. Archer nevěděl, jaké bylo jeho uvedení do světa monster, ale muselo to stát za to, protože s ním Franksův příběh příliš neotřásl. „A jaký je jako člověk?“

„Člověk?“ Archer si odfrkl. „Tuhle chybu nedělej. Je tou nejděsivější věcí, jakou kdy uvidíš. Franks je ztělesněním principu jste mi všichni ukradení. Je chladnej. Má srdce navíc, ale žádný srdce nemá. Prostě to nemá v hlavě úplně v pořádku. Chci říct, že je chytrej a děsivě racionální, ale prostě není nastavenej jako skutečnej člověk. Když se na tebe podívá, jako by počítal matematickou úlohu. Myslím, že on nás tak úplně nechápe, nebo chápe, ale jen mu na nás nezáleží. Když s ním mluvíš, máš pocit, jako bys mluvil s podělanym vetřelcem z vesmíru v lidskym kostýmu, a on se na tebe dívá těma prázdnýma očima, a ty víš, že jedinej důvod, proč tě nezabije, je, že mu nestojíš za papírování… Nazval bych ho sociopatem, ale to je pro něj příliš polidšťující.“ Archer si uvědomil, že trojice agentů se dívá za něj na rampu. „On je tady, je to tak?“

Radabaugh mu to potvrdil nervózním přikývnutím. „Zapomněli jsme se zmínit, že má i supersluch.“

„Do prdele.“ Archer se otočil. Monstrózní agent Franks procházel středem nákladového prostoru, přes rameno přehozený velký bágl. Šéfka nákladu se mu pokusila ukázat, kam si má zavazadlo odložit, ale on ji ignoroval a šel dál. Jen se na mohutného surovce jednou podívala, a moudře to nechala být. Rampa se začala zvedat.

Franks se zastavil před agenty, tyčil se nad nimi. Byl širší než dva muži dohromady a impozantní jako peklo. Přelétl je pohledem, hodnotil své řídící agenty – jako by někdo dokázal Frankse skutečně řídit – a zamračil se. Grant a Radabaugh uctivě přikývli a oba najednou vyhrkli: „Pane.“ Strayhorn se pokusil něco říct, ale zadrhl se mu hlas, protože Franks mu svou zničující aurou právě potvrdil, že to všechno byla pravda, což ho dost znervóznilo.

Jeho chladné mrtvé oči se nakonec zastavily u Archera. „Vítejte na palubě, agente Franksi,“ vyjekl Archer. „Je mi potěšením s vámi opět pracovat, pane.“

Franks jen zabručel na znamení, že ho slyšel. Buď Archerovo zhodnocení své psychiky neslyšel, nebo proti jeho vývodům nic nenamítal. Franks kolem nich prošel a usadil se na dvě nepohodlná malá vojenská sedadla.

Agenti tiše seděli, letadlo se rozjelo a vzlétlo. Franks celou dobu zíral do prázdna. Když jste pracovali s Franksem, rozpačité situace byly normální.

Do čeho jsem se to namočil tentokrát? V ÚPKM probíhal boj o moc a Archer se postavil na stranu tvrďáka Myerse proti pitomci Starkovi, čímž se patrně dostal na špatnou stranu přísně tajné černé operace, která měla kdovíjaký příšerný cíl. Franks naštval Jednorožce, takže Archer a pár dalších budou muset dohlížet na nejnebezpečnější stroj na zabíjení na světě, který si bude muset udobřit bandu byrokratů, co jim všem mohla zničit kariéry.

Něco na tom úkolu ho zneklidňovalo. Grant občas býval narcistický blbec, ale byl opravdu chytrý a tvrdě dřel. Radabaugh mu vždycky připadal jako spolehlivý drsňák. Strayhorn byl zelenáč a velká neznámá. Celé mu to příliš připomínalo jeho utajený pobyt u Lovců monster.

Jako chlap, co nesnášel konspirace a lži, si Archer určitě vybral špatnou práci.

Lidé obvykle cítili jistou posvátnou bázeň, když se setkali s prezidentem Spojených států amerických. I kdyby vám nezáleželo přímo na tom muži, pohrdali jste jeho politikou a nenechali byste ho hlídat své děti, stále byste měli respektovat jeho úřad a tím i muže, co ho zastával. Když se však Stricken díval, jak prezident nervózně váhá, co má udělat dál, napadalo ho jen to je ale blbec.

Stricken naštěstí dokázal upřímný respekt dokonale napodobit. „Pane prezidente, obávám se, že Franks již jasně ukázal, jak nestabilním se stal. Blíží se čas, kdy budou třeba preventivní opatření. Obávám se, že vaše rozhodnutí budu potřebovat co nejrychleji.“

V Oválné pracovně byli jen oni dva, prezident a jeho speciální poradce. Nikoho dalšího ze speciálního podvýboru na tuto schůzku nepozvali. „Jste si jistý, že je nezbytné ho uvěznit?“

„Absolutně. Je to nejbezpečnější rozhodnutí pro všechny zúčastněné. Pokud bude Franks spolupracovat, nikdo nedojde úhony. Pokud nebude…“ Stricken omluvně rozhodil ruce. „I toho nejvěrnějšího psa musíte nechat uspat, když dostane vzteklinu. Je čas odvést starého Ňafala za stodolu, pane prezidente.“

Prezident žvýkal tužku, když to promýšlel. Obvykle by vyslechl svou legii patolízalských poradců, nebo udělal průzkum veřejného mínění, ale příjemnou věcí na práci na tak vysokém stupni utajení bylo, že oddělovala zrno od plev. Detaily o podobných událostech znalo ve vládě jen velmi málo lidí a většinu z nich stále zaměstnávalo Las Vegas.

Nejmocnější muž světa stiskl tlačítko na stole. „Přineste Franksovu smlouvu.“

Zatímco čekali, Stricken předstíral, že si prohlíží různé dekorace Oválné pracovny. Každý předmět si samozřejmě zapamatoval, už když tu byl poprvé, a dokázal poznat, jestli se od jeho poslední návštěvy pohnula byť jediná sponka na papír, ale okukování bylo očekávané chování. Naopak zírat na muže na druhé straně Resolute desk^3, zatímco něco kdáká o politice, by se považovalo za nezdvořilé.

Smlouvu museli vytáhnout z archivu už dřív, protože za chvíli ji prezidentovi podávala sekretářka, které se viditelně ulevilo, když utíkala z Oválné pracovny a od Strickenova pohledu. Na citlivější lidi tak působil.

Smlouva byla napsaná na starém papíru a uzavřená ve skleněném pouzdře. Prezident ji nejistě držel v rukou, jako by si nebyl úplně jistý, co s ní má dělat. Stricken nechápal, proč potřeboval vidět originál. Každý muž, který v tomto křesle seděl, ji dřív nebo později četl. Stejně tak by postačila kopie, ale bláhová sentimentalita se dala očekávat u vůdce, který víc vládl na základě svých emocí než skrze železnou vůli.

Zatímco prezident studoval podpis Bena Franklina a Franksovo „X“, Stricken si procházel svou útočnou strategii. Už věděl, že získá povolení Frankse zadržet, jako by to byl člověk, kterému můžou hodit pytel přes hlavu, šoupnout ho do dodávky a poslat jeho zadek do Polska. Jenže tohle byl zatracený agent Franks, o kom se tady bavili. Prezident neměl koule nařídit Franksovu eliminaci, takže raději půjde lehčí cestou a nařídí ho zavřít kvůli všeobecné bezpečnosti. K tomuto výsledku došel Stricken ještě dřív, než na dnešní schůzku přišel. Tuto chvíli připravoval roky. Samozřejmě také předpokládal, že Franks se do klece zavřít nenechá, že bude vzdorovat, a proto budou muset tuhle nepřirozenou zvrácenost zabít, a tentokrát definitivně.

Prezident si pročetl starý arch a povzdechl si.

„Tohle nejsou žádné plané hrozby, pane. Pokud smlouvu porušíme, Franks je stoprocentně rozhodnutý udělat vše, co je tam napsáno. Je to iracionální násilník, což je také důvod, proč potřebuji vaše požehnání, než budu pokračovat.“

„Během své dvousetleté služby,“ řekl prezident, když odložil smlouvu a zbavil se jí tak rychle, jako by se zbavil každého dokumentu, který se mu nehodil, „Franks zachránil tuto zemi a možná i celý svět víckrát, než dokážu spočítat.“

To bylo přehnané. Správné číslo bylo nanejvýš šestnáctkrát, a to k němu byl velkorysý, protože většina incidentů by pravděpodobně úrovně vyhynutí nedosáhla. Předchozí speciální poradci byli ustrašení zbabělci, když došlo na odhadování skutečných možností druhé strany.

„Ano, pane prezidente, ale nesmíme dovolit, aby včerejšek vzal zítřek jako rukojmí. Franks je pozůstatek barbarských časů.“ Strickenovi se podařilo udržet vážnou tvář, což byl docela výkon, protože jeho vlastní minulost přetékala krví. Ale co se prezidentovi nedostane do denních hlášení, nebyl jeho problém. „Je relikvií, kterou je třeba odstavit.“

„Ale efektivní.“

Jo, ale stojí mi v cestě. Stricken se jen usmál a přikývl. Byl vděčný za své oči a stav kůže, který mu nabízel záminku pro nošení tmavých brýlí i uvnitř budov. Kdyby prezident viděl nenávist v jeho očích, nepochybně by hned celou záležitost smetl ze stolu a nechal STFU vypálit do základů. „Je to Frankensteinovo monstrum, pane. Postavili ho, aby byl efektivní, ale stále zůstává monstrem.“

„Toho mě ušetřete, Alexandře. Celá vaše operace je založená na používání rehabilitovaných monster, a jen se podívejte, jak moc se to osvědčilo.“

Idiote. Monstra nejde rehabilitovat. Můžeš je jen dočasně přinutit, aby byla užitečná, a pak ta poslušná nechat být a ta příliš svéhlavá popravit. „Děkuji, pane prezidente.“ Zdvořile sklonil hlavu, když od toho ignoranta přijímal pokus o kompliment. „V tom případě si uvědomujete, že monstrům rozumím lépe než kdokoliv jiný, a věřte mi, že kdyby některý z mých rekrutů dlouhodobě vykazoval takovou náladovost a násilnické tendence jako Franks, nechal bych ho ze svého programu vyřadit.“ Vyřadit. To byl zábavný eufemismus. Spíš by s ním nakrmil drtičku dřeva, pěkně ve stylu Saddáma Husajna. Tomu se říkalo vládnout tvrdou rukou.

„Já nevím… utratili jsme miliardy na bezpečnost, a oni mi stále tvrdí, že naším nejlepším operativcem proti nadpřirozenu je starý chlap sešitý z různých lidí, za kterého se děti převlékají o Halloweenu. Zatraceně, dokonce jsou o něm i kreslené seriály a dostal se i na cereálie.“

„Beru to tak, že jste se s Franksem nikdy osobně nesetkal?“

Prezident zavrtěl hlavou. „Podle tajné služby by to nebyl nejlepší nápad… tohle je prostě… no, já nevím. Myers mi neustále opakuje, jak životně důležitý pro naši obranu Franks je.“

Skutečný vůdce musí být rozhodný. Musí stanovit jasný cíl a pak udělat vše, co je nutné, aby ho dosáhl. Tento prezident takové rysy postrádal stejně jako páteř, neměl žádnou cílevědomou sílu. Byl nejistý, a Stricken nerozhodnost u velitelů netoleroval. Prezident byl chytrý, když došlo na politikaření, ale jakmile se téma přesunulo k nadpřirozeným hrozbám, přerůstalo mu přes hlavu. Jednou se Strickenovi svěřil, že když ho informovali o existenci Starobylých, měl pocit, jako by se topil v rozbouřeném moři. To byla sladká hudba pro Strickenovy uši. Různé posty zastával už v šesté vládě a žádný z předchůdců současného prezidenta nebyl tak snadno manipulovatelný. Když má někdo pocit, že se topí, bude pro něj zachráncem každý, kdo mu hodí záchranné lano. Myers byl se svými závěry příliš upřímný, a pravda slabé muže děsila. Stricken byl na druhou stranu mnohem ochotnější pravdu zjemnit a hodit tak to spásné záchranné lano. Byl to samozřejmě prezident, kdo v tom lano viděl. Stricken ho považoval za vodítko.

„Myers má zčásti pravdu. Potřebujeme něco s Franksovými schopnostmi, ale to nic nemění na skutečnosti, že nejlepší agent ÚPKM stárne a vykazuje známky mentální retardace. Je časovaná bomba a jednou exploduje. Ať už se s Franksem vypořádáme dnes, nebo to odložíte na později, faktem zůstává, že jednou nahrazen bude. Buď mu přeskočí a udělá něco, co už nedokážeme zamaskovat, nebo ho nakonec něco zničí. Proto je tak nesmírně důležité, abyste hned schválil projekt Nemesis.“

„Znovu tohle?“ Prezident se v křesle opřel. „Opravdu čekáte, že schválím vytvoření armády Frankensteinů?“

Frankenstein byl stvořitel fiktivního monstra, ne to monstrum, ty podělanej negramote. Stricken se na prezidenta trpělivě usmál. „Projekt Nemesis bude jen částečně založený na tom, co jsme zjistili o Franksově anatomii. Ta technologie je mnohem lepší. Franks je jako letadlo bratří Wrightů, a tohle bude dron Predátor. Zadejte jim úkol, vyšlete je, a bez ohledu na to, co se stane, vám tisk nebude moct nic vyčítat a v televizi se nebudete muset koukat na truchlící rodiny. Všichni vyhrají. Dovolte mi vyzkoušet prototyp. Moje operace jsou tak tajné, že se nikdo ani nedozví, když to nevyjde.“

„Vyzkoušet je? Podle Franksovy smlouvy by vůbec neměli existovat. Nikdy.“

„Přeřekl jsem se. Budeme nejdřív muset nějaké sestavit, a na to samozřejmě potřebuji váš souhlas. Ale pokud budou pracovat tak dobře, jak si myslím, slibuji vám, že je pak budete chtít používat úplně na všechno. Mít takovou jednotku, k Las Vegas by nikdy nedošlo. Protože tito agenti budou začínat s čistým štítem, naprogramujeme jim naprostou oddanost. Oni se nikdy nevzbouří.“

„Na rozdíl od Frankse,“ zabručel prezident.

Tohle bylo tak snadné. „Představte si, co s nimi můžeme dokázat. Nemesis je dobrý obchod. Jediná věc, která předchozím vládám bránila můj plán spustit, je tohle.“ Stricken smlouvu zvedl a pohrdavě s ní zamával. „Tohle je dávná historie. Je to tradice stojící v cestě pokroku. Je to smlouva, ne sebevražedný závazek.“

Tentokrát o tom prezident uvažoval výrazně kratší dobu. „Promyslím to a své rozhodnutí vám sdělím později.“

„Samozřejmě, pane.“ To bylo menší zklamání, protože čekání už ho unavovalo, ale Stricken na prezidentovi poznal, že bude spolupracovat. Vyjde mu vstříc a časem nařídí Franksovu likvidaci. Stricken však měl lepší věci na práci než čekat na nevyhnutelné. Spustí plán B, a až ho dokončí, prezident si vzpomene na tento rozhovor a bude tlouct hlavou o stůl, že svého speciálního poradce neposlechl hned.

„Bez ohledu na to, jak se rozhodnu, si Franks zaslouží naši úctu. Pokud má odejít, chci, aby to proběhlo čistě a v poklidu, nikdo nesmí být zraněn.“

Jako by to bylo možné. „Ať se rozhodnete jakkoli, o všechno se postarám.“ Tak jako vždy.

„Děkuji, Alexandře.“

Jen pár lidí ho oslovovalo skutečným jménem. On dával přednost krycímu jménu Stricken, které dnes mělo velkou váhu. To jméno používal, co začal kariéru zabíjením operativců KGB v zapadlých uličkách v Bukurešti. „Hodně štěstí s vaší tiskovou konferencí, pane prezidente.“

„Novináři přidělení k Bílému domu mi zobou z ruky. Mohl bych jim říct, že Las Vegas napadly uprchlé cirkusové opice, a oni to pošlou dál. To bude vše.“

Stricken se zvedl ze židle a upravil si oblek, snažil se nevypadat příliš samolibě. Tohle byl jen dočasný zádrhel. Rozhodnutí padlo dávno. Osud jen potřeboval, aby Stricken vše navedl k nevyhnutelnému rozuzlení.

Prezident se v křesle opřel ještě víc a položil nohy na Resolute desk. Falešná ukázka sebedůvěry. Stricken to věděl. Prezident to možná věděl také, ale na tom nezáleželo, jen ať je pro něj snazší věřit, že to on tomu tady velí. „Budu se muset nad vaším návrhem ohledně Nemesis ještě zamyslet. Pošlete mi to písemně. To, o čem mluvíte, bude neskutečně kontroverzní. Pokud se to provalí, budou padat hlavy.“

Strickena živilo používání monster jako zbraní v tajných operacích proti všem druhům nepřátel – vnitřním, vnějším i mimozemským. Kdyby prezident znal jen polovinu toho, čeho dosáhl od restartování Speciální taktické jednotky Jednorožec, přišel by o rozum. Stricken byl jedním z největších strážců tajemství a lží, jací kdy žili, zatímco z vlády složené z malicherných děcek a nepoužitelných absolventů Ivy League^4 informace tekly jako voda sítem. Za koho se kurva máš, že mi chceš říkat, jak mám dělat svou práci? „Děkuji, pane prezidente. Dohlédnu na to, aby to mí lidé udrželi v naprosté tajnosti.“

Vyprovodili ho z Bílého domu. Strickenovo jméno se nikdy neobjeví na žádném seznamu návštěvníků. Jeho pracovní titul zněl speciální poradce, ale ani ti nejvytrvalejší reportéři nikdy nezjistí, jak speciální je a komu radí. Jeho speciální jednotka oficiálně neexistovala, jeho rozpočet byl nejasný, a co bylo nejdůležitější, jeho práce probíhala pod téměř nulovým dohledem. Podle vládních standardů byl Stricken duch, což osobně považoval za hloupé přirovnání, protože skuteční duchové pracovali pro něj.

Cestou na velitelství STFU si krátce zavolal. „Spouštíme to.“

Události se daly do pohybu. Franks brzy zemře.

KAPITOLA 3

Každá smrtelná bytost už někdy existovala. Než přišel tento svět, v předčasí tu býval svět duší. Mezi těmito světy se nachází bariéra. Když se lidé narodí, zapomenou na vše, co předcházelo. Já se nikdy nenarodil, takže ten problém nemám. Dokud se však má duše nachází v tomto těle, jsem nucen používat lidský mozek. Je tak spolehlivý, jak jen hrouda elektricky nabitého tuku a proteinů může být, ale maso nedokáže plně porozumět předchozímu světu. Mé vzpomínky na tuto minulost jsou nepřesné.

Byl tu velký koncil. Stvořitel nám předložil Plán. Nad Plánem došlo k neshodám. Neshody vedly k válce. Jedna třetina z nás porušila přísahu a vzbouřila se proti Stvořiteli.

Padlí vedli válku proti Věrným. Já byl jedním z nejsilnějších, ale má síla nestačila.

Prohráli jsme.

Duše, které zůstaly věrné, budou zrozeny do smrtelného světa, vyvinou se a časem se vrátí. Byly součástí Plánu. Třetina, která se vzbouřila, byla vykázána, nikdy se nenarodí, nikdy nebude mít smrtelný život nebo skutečná těla. Naši vůdci byli prokleti a všichni jejich následovníci odsouzeni a vykázáni ze Stvořitelovy přítomnosti.

To Peklo… to si pamatuju dobře.

před 11 dny

Washington D. C.

Franks ležel na podlaze svého bytu a zíral do stropu.

Protože pracoval s lidmi, dodržoval lidský režim. To znamenalo aktivitu během dne a spánek v noci, což bylo trochu zbytečné u někoho, kdo ve skutečnosti nespal. Kvůli tomu byl raději na misích, protože během operací se nad prací přesčas nikdo nepozastavoval.

Dnes bude ukecaný den. Tohle nesnášel. Nesnášel mluvení. Nesnášel změkčilé, ubohé, vládou přidělené obtloustlé dohlížitele, kteří marnili čas dohadováním se o omezeních a rozebíráním významů slov. Franks Washington nenáviděl. Ze všech lidských měst, a to jich navštívil většinu, bylo tohle nejhorší. Raději by byl ve slumech Mexico City a holýma rukama škrtil čupakabry. Tohle město pojmenovali po velkém válečníkovi a Franks nepochyboval, že Washington by zuřil při zjištění, jací lidé tu dnes žijí. Generál by pravděpodobně tasil vlastní meč a pár jich osobně probodl.

Franks neskutečně nenáviděl byrokraty.

Přesně ve čtyři se Franks zvedl z podlahy. Protože viděl ve tmě, s rozsvěcováním se neobtěžoval. Už ho unavovalo, jak na něj zírají v posilovně ÚPKM, tak si záměrně vybral přízemní byt, kde mohl mít speciální činky a nemusel se bát, že propadnou podlahou. Cvičil přesně pětačtyřicet minut. Jednu ruku mu v Las Vegas zranil drak, tak na bench zvedal jen tři sta dvacet kilo, aby ji příliš nezatěžoval, než Elixír kost zcela obnoví.

Nikde ve Franksově bytě nebyla žádná výzdoba. Vymalováno bylo stejnou stavební béžovou, jako když se nastěhoval. Nebyly tu žádné obrazy, žádné suvenýry, skoro žádný nábytek. Franks se osprchoval ve strohé koupelně a nacpal se vysokoproteinovým jídlem ve strohé kuchyni. Vyberte kteroukoli skříňku, a uvnitř budou úhledně srovnané řady konzerv. Ani jedna konzerva hrášku se nezamíchala mezi fazole, protože by tím vznikl neodpustitelný chaos.

Než se začal oblékat, Franks zapnul nejbližší světlo. Noční vidění mu neumožňovalo rozeznávat barvy. Ne že by na tom příliš záleželo, protože o jeho skříň se dělily téměř identické černé obleky, bílé košile a bojové vybavení. Vlastnil spoustu kravat, ale za to mohli jeho lidští spolupracovníci, kteří cítili povinnost zahrnout ho do svých svátků spojených s obdarováváním, a kravaty se zdály být jedinou rozumnou volbou. Přestože jich měl tucty, vždy nosil levnou černou vázanku.

Nakonec došlo na pouzdra a zbraně. Franks nosil dvojité podpaždní pouzdro Artoonian a v každém jeden Glock 20 upravený pro ÚPKM. Většina lidí z podpažních pouzder tasila pomaleji, ale Franks nebyl většina lidí. Hůř se skrývaly, Franksovi však stejně nezáleželo na tom, jestli si někdo všimne, že je ozbrojený. V G-Code pouzdru na opasku měl kompaktní Glock 29. Na opasku měl i šest náhradních zásobníků stříbrných 10mm, tři na každé straně, a v levé i v pravé kapse zavírací nože Emerson. Franks byl ambilaterální, takže mu bylo jedno, kterou rukou vás zabije.

Dnes ho budou grilovat, vyslýchat, provokovat a otravovat, ale zabít bohužel nikoho nesměl, a protože ochranka v ÚPKM si neustále stěžovala na ruční granáty na ředitelství, nechal je v šupleti.

V 5:29 zazvonil zvonek, ale Franks už zaslechl kroky na kovových schodech a identifikoval v nich jednoho ze svých agentů. Otevřel dveře. Grant Jefferson držel v ruce obrovský papírový kelímek předražené kávy. „Mám tu nějakou…“ Franks mu kávu hrubě vytrhl z ruky. „Dobře… tohle místo se nehledá snadno. Nenapadlo by mě, že budeš žít v tak mizerné části města.“

Čtvrť byla plná kriminálníků. Franksovi na tom nezáleželo. Občas si nějaký člen gangu, ke kterému se nedonesla Franksova reputace, něco zkusil, a on tak získal záminku mu ublížit. Vláda neměla ráda, když zabíjel lidi bezdůvodně. „Nízký nájem.“

„To si dokážu představit.“ Grant se podíval na grafitti na schodišti. Agent netušil, že nasprejované znamení gangu je kódovanou zprávou nastříkanou místní verbeží, která varovala další verbež, že si s Franksem nemá zahrávat, protože když se Franks naštve, škodí to obchodu, nemluvě o dýchání. „Jsi připravený?“

To byla stupidní otázka. Franks byl připravený neustále.

Ředitelství Úřadu pro kontrolu monster se nacházelo v nevýrazné budově ve Washingtonu D. C.. Zvenčí to byla nudná desetipatrová budova z béžového betonu a černých skleněných obdélníků. Okolí, navržené k zadržení aut s výbušninami, bylo záměrně ošklivé a snadno zapomenutelné. Budova stála dostatečně blízko Kapitolu, aby snadno udržovali kontakt, ale dostatečně daleko, aby je nepovažovali za někoho důležitého. Focením téhle budovy se turisté nikdy nezdržovali.

Podzemní parkoviště nemělo na rezervovaných místech jmenovky a Franks zaparkoval své obří SUV přes dvě místa nejblíž u výtahu.

„Myslím, že tohle místo patří řediteli Starkovi,“ poznamenal Jefferson, když vykouknul z okna spolujezdce, „a to druhé je pro VIP návštěvníky.“

Franks zařadil zpátečku, trochu zacouval a pak zatočil v úhlu, kterým se dostal i na třetí místo, které měli rezervované invalidé. Franks vypnul motor. Tohle bylo lepší.

„Aha… dobře.“

Jefferson nebyl pro tuhle misi špatnou volbou. Byl to talentovaný agent a jeden z Myersových důvěrníků, měl však i slabiny. Byl namyšlený. Franks usoudil, že Jefferson si kompenzuje nějaké předchozí selhání, ke kterému došlo dlouho před traumatem s upíry, a ta zkušenost jeho mentalitu značně ovlivnila. Pokoušel se to skrývat, ale byl zahořklý. Jeho kolegové mu zcela nevěřili, protože byl rozený politik, oblíbenec bývalého dočasného ředitele ÚPKM a bývalý Lovec monster. Ale čas strávený u LM také znamenal, že je ucházející bojovník. Pokud se stane něco zajímavého, Jefferson to pravděpodobně přežije, nebo alespoň nezemře jako úplný idiot. Franks sice nechápal všechny jemné detaily, ale s posuzováním lidí měl spoustu zkušeností a málokdy ho překvapili.

Franks vystoupil a nečekal, jestli ho bude Jefferson následovat. Myers jim nařídil pracovat na směny, aby se v jeho blízkosti vždy nacházel alespoň jeden řídící agent. Franks normálně míval jen jednoho partnera, obvykle zkušeného agenta, kterého si sám vybral. Jeho partner se musel starat o všechny nepříjemné věci, ke kterým Franks postrádal vlohy, jako cokoliv vyžadující empatii. Toto však byla mimořádná situace a Myers měl očividně pocit, že potřebuje podpůrný tým. Jefferson, Archer a Radabaugh byli ostřílení bojovníci a měli zkušenosti s odváděním pozornosti. Strayhorn byl velká neznámá, ale za výcvikového důstojníka měl Radabaugha, tak by měl udělat, co bude třeba, až na něj přijde řada. Franks netušil, proč k němu Myers přiřadil zelenáče. Buď uspěje, nebo selže. Když bude mít štěstí, k selhání dojde v byrokratické aréně, a ne v boji. Ať to dopadne jakkoliv, nebyl to Franksův problém.

Většina federálních agentur ve městě měla okázalé vstupní haly se zbytečnými dekoracemi a drahými sochami. Všechno se platilo z peněz daňových poplatníků, které se mohly využít na užitečnější věci jako třeba další zbraně a výcvik. Vstupní hala budovy ÚPKM byla prostá a malá, jak jen to šlo. Důvodem byla tajná povaha jejich práce, ale Franks si toho cenil i tak. On si na okázalost nepotrpěl. Bezpečnostní stanoviště obsluhoval starý tlustý muž, který vypadal jako typický polda ve výslužbě. Jmenovka ho identifikovala jako Terryho. K dispozici měl pár monitorů a desku s papírem k podepsání. Nebylo na něm nic zvláštního, kdyby sem zabloudil někdo zvědavý na účel této kancelářské budovy, ničím by ho nezaujal.

„Vítejte zpět, agente Franksi,“ pozdravil Terry. Hlídač byl už starý, ale Franks si ho pamatoval jako mladého agenta, kterého před třiceti lety z terénu vyřadilo zranění s trvalými následky. Byl jedním ze stovek agentů, co sloužili s Franksem. „Vypadáte dobře, pane.“

Zbytečná zdvořilost, protože Franks od jejich prvního setkání vystřídal tucet různých obličejů, ale rituál pozdravu lidi uklidňoval. „Ztloustnul jsi.“

„Hmm.“ Poklepal si na břicho. „Kancelářské krysy z noční směny se do tělocvičny moc často nedostanou.“ Terry tu nebyl jen pro okrasu, pod stolem měl schovanou automatickou pušku SCAR, ale skutečná ochranka se nacházela uvnitř. Sledovali je. Na stole bliklo červené světlo. „Můžete jít.“

Spolu s Jeffersonem nastoupil do výtahu. Vypadal jako obyčejný výtah, ale tucty skrytých kamer je studovaly ve všech spektrech, včetně ultrafialového a infračerveného. Když budou mít návštěvníci horečku, oni se to dozvědí. Kdyby byli naopak příliš chladní, kabinu zaplaví stříbrný prach a o chvíli později i oheň. Tělesné skenery je bombardovaly nízkou dávkou radiace a dívaly se jim pod kůži. Franksovi to nevadilo. Pokud se u něj objeví nádor, prostě postiženou část nahradí. Obyčejní agenti se snažili ředitelství opouštět co nejrychleji a vracet se do něj co nejméně. Oběd si raději dávali u svých stolů nebo v jídelně.

V podlaze dokonce měli váhu, aby se ujistili, že jejich hmotnost odpovídá. Existovala spousta inteligentních monster, která by se ráda vplížila do ředitelství ÚPKM. Odnikud se ozval hlas. „Od poslední návštěvy jste přibral pár kilo, agente Jeffersone.“

„Zkuste ztvrdnout ve Vegas, a uvidíte, co to s vámi udělá.“ Jefferson otočil hlavu do rohu. „Grant Donald Jefferson. Agent pět-dva-dva-devět-tři.“ Ozvalo se potvrzující zabzučení.

Franks přiložil oko k další skryté kameře ve stěně. Sken sítnice ho porovnal s posledním zadaným okem. Průběžná aktualizace databáze kvůli výměně různých částí byla hrozná otrava. „Franks. Jedna.“ Hlasový otisk souhlasil a na zadní stěně se rozsvítilo zelené světlo. Falešný panel se odsunul a odhalil kovové dveře. Chvíli trvalo, než se odkulily stranou jako velké ocelové kolo.

„Slyšel jsem, že tahle bezpečnostní opatření jsou relativně nová, že je zavedli krátce před mým příchodem do úřadu.“ Jefferson se stále neohrabaně pokoušel navázat konverzaci. „Slyšel jsem, že budovu výrazně přestavěli, když se sem dostal ohnivec a část jí spálil.“

„To je tajný.“

„Slyšel jsem, že jsi ho zabil ty.“

Ohnivec kompletně zničil dvě patra, než ho Franks dostihl. Na většině těla mu způsobil popáleniny třetího stupně a zničil mu jednu plíci, než mu ukroutil hořící hlavu. Následná přestavba mu však umožnila do budovy tajně přidat pár dalších vylepšení, která uspokojila jeho paranoiu. „To je tajný.“

„Vsadím se, že to bylo divoký…“ Jefferson se napil kávy. Lidé byli se svou potřebou komunikace tak otravní. Naštěstí pro něj se tajné dveře otevřely. Na druhé straně čekali čtyři ozbrojení muži, aby je uvítali uvnitř.

„Dobré ráno, agente Franksi, agente Jeffersone.“ Jejich velitel vypadal extrémně nervózně. „Byl jsem požádán, abych vás oba odzbrojil.“

Franks povytáhl obočí.

Čtveřice strážných mimoděk o krok ustoupila. Jeden ztěžka polkl. „Vážně mě to mrzí, pane. Ředitel Stark právě zavedl novou politiku. Žádné zbraně v ředitelství kromě přízemí. Nahoře smí být ozbrojený jen určený bezpečnostní tým.“

To byla novinka. Bylo to pitomé a úplně tomu unikala podstata vnitřní bezpečnosti, ale na druhou stranu Stark byl idiot. „Hmmm…“

„Mrzí mě to, pane, vážně mě to mrzí, a není v tom nic osobního, a já doufám, že to nebudete chápat špatně a…“

„Skříňka?“ Dva strážní na ni rychle ukázali, upřímně šťastní, že Franks vztek směřuje na Starka, a ne na ně. Přišel ke skříňce, otevřel ji a nacpal glocky i zásobníky dovnitř.

„Omlouvám se, pane, ale to platí i pro chladné zbraně a výbušniny. Ředitelův příkaz se v tomto ohledu vyjadřoval jasně. Nic smrtícího.“

„Měl bych si useknout ruce?“

„O tom oběžník nemluvil.“

Franks se na něj zamračil. Agent se mimoděk zachvěl, ale Franks se otočil a uložil do skříňky i zavírací nože. Muselo to souviset s tím, jak Starka ve Vegas přidusil, ale kdyby Franks chtěl někoho skutečně zabít, odzbrojení by na tom nic nezměnilo. Kulky pro něj znamenaly jen to, že dotyčné oběti nemusel nejdřív chytit. Zabouchl dvířka a vzal si klíč. Jefferson si přinesl zbraní méně, proto už byl odzbrojený a čekal.

Teď už měl Franks opravdu hodně mizernou náladu.

Památník agentů ÚPKM, kteří padli ve službě, zabíral větší část přízemí. Byla to mramorová fontána a šlo o jedinou ozdobnou věc v celé budově. Odznak každého agenta, který od založení úřadu zemřel v akci, byl zasazen do dna fontány, leskl se pod pár centimetry čisté vody. Byla tam spousta odznaků.

Přesně jak čekal, zelenáče našel tady, stál u zábradlí a zíral do vody.

„Jak je, Strayhorne?“

Zelenáč sebou trhl. Neslyšel Archera přicházet. „Jen si čtu jména. Potřebujete mě na něco?“

„Ne, jen jsem si byl zakouřit a pak mi došlo, že jestli se mi před oči dostane ještě jedno hlášení, asi mi začnou krvácet.“ Postavil se vedle Strayhorna a podíval se na odznaky. Archer nebyl v úřadu moc dlouho, ale zasáhlo ho, jak moc těch lesklých odznaků znal jako živé a dýchající muže a ženy. „Myslel jsem si, že tady budeš.“

„Proč?“

„Když nováček poprvé navštíví ředitelství, vždycky ho to přitáhne sem. Nemůžou si pomoct. Viděli statistiku, četli na akademii historické záznamy, ale musí se jít podívat na jména, aby získali tu pravou perspektivu. U mě to tak bylo.“

„Je tam hodně odznaků…“ Strayhorn se zadrhl.

„Jistě, je to nebezpečný, ale my tu jsme už od roku 1902.“ Archer se záměrně nezmínil, že viděl statistiky, podle kterých teď měli větší ztráty než kdykoli předtím. Venku se to vážně přiostřovalo, ale nebyl důvod s tím nováčka zatěžovat. „Pojď.“

„Kam jdeme?“

„Někdo tu musí nováčka provést a tvůj výcvikový důstojník je pistolník. On asi ani neví, kde polovina skvělých míst je.“ Archer zamířil k výtahu a zelenáč ho následoval. „Co je úkolem ÚPKM a jaký je základní princip toho úkolu?“

„To je test?“

„Pobav mě.“

Strayhorn odcitoval poučku z výcviku. „Primárním úkolem je utajit existenci monster a nadpřirozených sil. Základní princip spočívá v tom, že čím víc lidí uvěří ve Starobylé, tím silnějšími se stanou.“

„Správně. Teď ti to možná zní trochu šíleně, nebo máš možná pochyby o našem úkolu a taktice. Já to vím, protože jsem na tvym místě býval taky, ale věř mi, až uvidíš obludnej strom velkej jako mrakodrap, co se valí krajinou a vysává z ní všechno světlo a štěstí světa, dělání šíleností už ti vadit nebude. K dosažení našich cílů má úřad čtyři oddělení…“

„Administrativa a logistika, kontrola médií, výzkum a vývoj, speciální zásahový tým.“

„Dobrý. Já byl na akademii pořád tak vyděšenej z existence monster, že mi tam spousta technických detailů unikla,“ zalhal Archer. On byl ten typ chlapa, co technické detaily miloval. Archer protáhl kartu čtečkou a stiskl knoflík čtvrtého patra. „Až ti skončí služba u Frankse, přeřadí tě do jednoho z těch oddělení.“

„Ke kterému oddělení patří Franks?“

„K žádnýmu. Úřad nechává Frankse, aby věci řešil po svém. Ty jsi byl u zvláštních jednotek nebo tak něco?“

„To ani náhodou.“

„V tom případě asi nepůjdeš do zásahového týmu. Jo, není to oficiální jméno, ale SRT^5 si říkat nemůžeme. Sice jsme to jméno měli jako první, ale pak šla kolem FBI a ukradla nám ho. Jsou to naši místní drsňáci, co létají v černých vrtulnících a střílí po všem, co se hýbe,“ vysvětloval, když výtah začal stoupat.

„Slyšel jsem, že jsou pořádně drsní.“

„O tom žádná. To jsi určitě slyšel od Radabaugha. Mají tu pár kanceláří, ale jsou rozmístění po vojenských základnách a cvičí v Quanticu. Teď jim šéfuje Myers a jeho číslo dvě je šílenec jménem Cueto. Ale tohle zařazení bys nechtěl.“

„Proč ne?“

„Protože jim patří většina odznaků ve fontáně.“

Archer se vrátil ke své práci, spokojený, kolik toho dneska zvládl.

Zelenáč vypadal jako chytrý kluk. Výzkum a vývoj bylo vždycky zajímavé místo, se všemi těmi pitvanými monstry a technickými prototypy, pak prošli kontrolou médií, kde ÚPKM diskreditoval a zesměšňoval svědky, manipuloval zprávy, a dokonce vytvářel vlastní, snadno vyvratitelné konspirační teorie. Strayhorn vypadal, že ho tohle oddělení trochu rozhodilo, i když se to snažil skrývat, ale to byla vcelku normální reakce. Archer pak zelenáče předal jeho výcvikovému důstojníkovi a vrátil se do své kóje v devátém patře.

Čekal tam na něj Grant, nervózní a s popelavou tváří. Byl to nezvyk vidět Granta tak vykolejeného, vypadal, že se každou chvíli vyzvrací do odpadkového koše. „Chlape, ty vůbec nevypadáš dobře.“

„To protože mi právě zavolal náš šéf.“

„Co Myers říkal?“

„Za prvé, situace ve Vegas se lepší. Z větší části to dostali pod kontrolu a obvyklé mediální triky skvěle zabírají. Videa z mobilů svědků, co se objevila, jsme smetli jako Photoshop.“

„Myers je vyloženej umělec.“

„Snaží se vrátit tak rychle, jak jen to půjde. Za druhé, aniž by to blíž vysvětlil, se nemáme ani přiblížit k žádné akci, obzvláště ne se zelenáčem, a Franks má zůstat v klidu bez ohledu na to, jak moc bude toužit něco zabít.“

„Hádám, že to dává smysl.“ Doprovod na Franksovy operace bylo lepší předat drsným pistolníkům ze zásahového týmu. Ti chlapi byli většinou bývalí SEALové a speciální jednotky jako Radabaugh. Archer věděl, že je ve své práci dost dobrý, ale nemohl si pomoct a vedle těch chlapů se cítil trochu jako nedochůdče.

„Ne, ty to nechápeš. Gigantický kaiju by mohl šplhat na Washingtonský památník a Myers by pořád chtěl, ať se do toho Franks neplete. Žádná monstra. Tečka. Víš, co to znamená?“

Archer se nad tím musel chvíli zamyslet. Franks míval vždycky ve zvyku namířit si to k nejnebezpečnějšímu monstru v pokoji a rozbít mu ciferník. Ale oni teď naštvali organizaci, která aktivně najímala monstra a používala je na špinavou práci. „Sakra.“ Opravdu se Myers obával léčky ze strany STFU?

Ani jeden z nich si to tady nechtěl nechat potvrdit nahlas. Jejich kanceláře pravděpodobně napíchnuté nebyly. „Uh huh. Přesně. Nic určitýho, jen Myersův pocit, ale Franks zůstává tady.“

Kde je to bezpečné a nic se k němu nemůže dostat. Pokud se něco stane, vážně by nechtěl být tím, kdo se bude snažit udržet Frankse u stolu… ale to nemohl být důvod, proč Grant vypadal, jako by vypadl z horské dráhy. „A?“

Grant ztěžka polkl. „A nakonec mi nařídil, abych svou kariéru vyhodil oknem.“

Archer se posadil naproti svému partnerovi. „Počkej… co?“

Grant si rezignovaně povzdechl. „Předpokládám, že se to stává, když si vybereš stranu ve válce byrokratů. Sklízím, co jsem zasel. K čertu s tím. Podívej, Henry, tohle se stane, když se snažíš udělat správnou věc. Pokaždé s tebou vyjebou.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš.“

„Myers si myslí, že se na dnešním jednání podvýboru pokusí Frankse ukřižovat. Musíme přehodit vinu na ty, co si to opravdu zaslouží. Myers chce, abych jim pověděl pravdu o našich přátelích z Vegas.“

Vytáhnout Jednorožce? „Páni.“ Není divu, že Myers chtěl, aby Franks zůstal na ředitelství ÚPKM. Chystali se rozsvítit a sledovat šváby, jak se utíkají schovat, ale tihle švábi se specializovali na atentáty. Odhalení Speciální taktické jednotky Jednorožec bude jako vyhlášení války. Začínaly mu docházet důsledky. „A do hajzlu…“ Najednou nebylo moc dobře ani Archerovi.

Den se ukázal být tak mizerným, jak Franks očekával, vyplňovalo ho papírování, zbytečná hlášení a pitomé otázky malicherných mužů. Grilovali ho členové podvýboru pro nadpřirozené síly, důstojníci ÚPKM s různými hodnostmi, a právě teď čelil svému hlavnímu žalobci, řediteli Starkovi. Do této chvíle bylo jednání obzvláště hlučné, se spoustou bušení do stolu kvůli zdůraznění jeho slov.

„A pak jsem konfrontoval agenta Frankse ohledně jeho ilegálních akcí a krádeže, a on mě fyzicky napadl!“ Prásk do stolu. Dva kongresmani, jejich poradci a další vládní příživníci a podržtaškové zamyšleně přikyvovali. Posílená jednotka ochranky stála v rozích, nervózní při této přehlídce, která dalece převyšovala jejich platovou třídu, zatímco ředitel pokračoval ve své tirádě. „Nejenže ohrozil můj život, on ohrozil i reakci ÚPKM na incident v Las Vegas. Byl jsem velící důstojník a bez mého velení…“

Franks si odfrkl.

„Nevysmívejte se mi, Franksi!“ Tentokrát Stark udeřil do stolu oběma pěstmi. „Tohle už mě unavuje. Měl byste sedět za mřížemi.“

Stark mu vždycky připomínal buldoka. Zvířata neměla Frankse ráda a vyhýbala se mu, ale Franksovi buldok připadal jako fascinující tvor, všechno to slintání, ošklivost, povislá kůže a zadýchanost, a přesto šlo o velmi odhodlaná zvířata. Kvůli té neohrabanosti je měl tak rád, jak jen něco rád mít mohl. Buldok byl důkazem, že Stvořitel nacházel radost v nemotornosti.

Stark byl na druhou stranu obyčejný kretén.

„Vy jste velení neměl,“ prohlásil Franks.

Dvojité prásk do stolu. „Ano, měl! Měl jsem situaci pod kontrolou, dokud vaše zbrklé jednání neohrozilo celou operaci.“

„Vy jste velení neměl. Velel Jednorožec.“

Jednací místnost byla plná lidí a všichni při tom jméně začali tiše mluvit. Patrně jen hrstka z nich měla dostatečně vysoké prověření, aby věděli o STFU, ale to bylo Franksovi fuk.

Grant Jefferson si odkašlal a předklonil se, aby promluvil do mikrofonu. „Věřím, že se tu agent Franks snaží říct, že přestože byl ředitel Stark přítomen při zřizování karantény, velení operace měl de facto v rukou vysoce postavený zástupce tajné organizace STFU s krycím jménem Stricken. Bývalý dočasný ředitel Dwayne Myers získal důkazy, že Stricken si byl plně vědom schopností Nachtmara a ty informace si nechal pro sebe, čímž zbytečně ohrozil…“

„To už by stačilo,“ přerušil ho jeden kongresman. Ten druhý se na něj zmateně podíval.

„Čímž zbytečně ohrozil personál ÚPKM, místní pořádkové síly a civilisty. Dwayne Myers momentálně řídí operaci v Las Vegas, ale jsem si jistý, že před tímto podvýborem s radostí dosvědčí, jak pan Stricken zneužil misi pro vlastní cíle – jakmile se vrátí od uklízení nepořádku, který způsobila bezohlednost pana Strickena.“ Jefferson uměl vystupovat. Franks si z jeho složky pamatoval, že dřív dělal právníka. Určitě tak mluvil. „Agent Franks se ocitl v obtížné situaci, kdy musel volit mezi dodržením předpisů, a zastavením incidentu páté úrovně, a rozhodl se jednat v duchu prvního principu. Nebýt Franksova rozhodného jednání, tisíce dalších civilistů by byly vystaveny nadpřirozenu. Do záznamu je třeba uvést, že Franks by před tak obtížnou volbou nestál, kdyby Speciální taktická jednotka Jednorožec nepřekročila své pravomoci.“

„Co je Speciální taktická jednotka Jednorožec?“ zeptal se jeden zmatený úředník.

„Jsou přísně tajnou militantní organizací, která výměnou za výjimku z Fonasilu rekrutuje monstra jako vojáky,“ odpověděl mu okamžitě Jefferson.

V konferenční místnosti náhle zavládl velký hluk. Většina lidí, kteří měli oprávnění zúčastnit se jednání, byli vysocí důstojníci ÚPKM, a tohle pro ně byla novinka.

„Zpomal, synku,“ řekl první kongresman a nervózně se rozhlédl po sále. „Tohle není správný čas ani místo tohle probírat.“

Franks se zamračil. Protože všichni vědí, že Jednorožci neexistují.

Jefferson na něj vrhl nervózní pohled. Pokud Stricken získal na svou stranu většinu podvýboru, pak na tom byli mnohem hůř, než si mysleli. Otočil se zpět ke jejich tazatelům. „Nemůžete čekat, že se Franks bude hájit, když by neměl dovoleno vysvětlit, proč udělal, co udělal.“

„Komu se ten Jednorožec zodpovídá?“ chtěl vědět někdo ze sekce velitelů ÚPKM.

„Na to se musíte zeptat pana Strickena, pane. Ale ať už je to kdokoliv, měl by Strickena učinit zodpovědným za jeho bezohledné jednání v Las Vegas.“

Předseda všechny vyzval, aby se utiší. Frankse potěšilo, že ve velení ÚPKM stále zbyla trocha ohně. Stark zbrunátněl a potil se. Nečekal tak otevřené odhalení svých loutkářů.

Pak je oslovil starší administrátor. „Oficiálně neexistuje žádný záznam o jiné agentuře nebo entitě, která by velela karanténě. Samozřejmě si vyslechneme, co nám chce zvláštní agent Myers říct, až se k nám zítra vrátí. Do té doby se jedná o interní záležitost ÚPKM, proto se řiďme záznamy, podle kterých měl karanténu po celou dobu na starosti ředitel Stark.“

Frankse to nepotěšilo. „To je teď ÚPKM maňáskem Strickenova komanda vrahů?“

Přestože většina místnosti stále tápala ve tmě, za stolem podvýboru se vyměnilo mnoho zneklidněných pohledů. Jeden z kongresmanů se rychle ujal mikrofonu. „Nechme agenta Frankse, aby pro nás sepsal prohlášení ohledně případných citlivých informací, a znovu se sejdeme zítra.“ Zabušil kladívkem.

„Přeskočilo mu a pokusil se mě zabít!“ vykřikl ředitel Stark. Dvojité prásk do stolu. Kdysi spolupracovali a Franks věděl, že Stark je podvodník, schovával zbabělost za stěnou ze vzteku a chvástání. Když se situace opravdu podělala, se Starkem se počítat nedalo, ale právě teď byl ve svém živlu, protože tady mluvení o akci znamenalo víc než akce samotná. „Na co čekáte? Požaduji, abyste Frankse strčili pod zámek!“

Franks položil velké dlaně na stůl. „Zkus to.“

Stark sklapl pusu.

„To nebude nutné,“ vyhrkl kongresman.

Ochranka ÚPKM si kolektivně oddechla úlevou.

„Vaše jméno padlo na slyšení podvýboru, přímo před všemi v místnosti. Mluvili o STFU a říkali, že Myers má důkazy.“

Stricken pečlivě poslouchal, jak mu jeho zdroj popisuje svědeckou výpověď. Téměř dokonale se to shodovalo s jiným zdrojem ze stejného tajného jednání, který ho informoval před pár minutami. Bylo příjemné mít více krtků. Všichni pak byli upřímnější.

„Děkuji vám, Elwoode. Tuhle laskavost vám nezapomenu.“ Stricken kongresmanovi zavěsil, potom iPhone hodil jednomu podřízenému, který ho okamžitě zavřel do plastového pytle. Pro cokoliv, co by se mohlo později využít k vydírání, měli zavedené speciální protokoly.

Jiný muž mu podal další telefon. „To je ředitel Stark.“

Tohle byla loutka, jejíž problematičnost rychle přerůstala pokračující užitečnost. Stricken si telefon vzal. „Copak, Dougu?“

„Pokusil jsem se zařídit, aby Frankse zavřeli, ale podvýbor…“

„O tom už vím. Zatímco jste si dával načas, někdo jiný mě informoval, jak jste tam seděl jako pitomec, zatímco Myersův zlatý hoch prozradil mou tajnou organizaci. Skvělá práce, šampióne.“

Linka na dlouho oněměla. Stark si uvědomoval, že má potíže. Oba věděli, že se stal ředitelem jen díky Strickenovi, který zatahal za pár nitek. „Pokoušel jsem se zavolat hned, jak to…“

„Postarejte se, aby Franks zůstal na místě. Nepřibližujte se k němu. Ozvu se vám.“ Zavěsil a vrátil telefon. Tenhle v pytli neskončil. Na Starka měl tolik špíny, že na tom nezáleželo. „Myersi, ty mazanej parchante. Copak to chystáš?“

Franks měl být označen za hrozbu. ÚPKM ho měl uvěznit. Prezident by měl čisté ruce. Všichni by byli spokojení. V zemi se nacházela jen dvě zařízení, která by udržela Frankse, a Stricken už v obou zařídil, aby byl Franks zničen při pokusu o útěk. Ale Myers byl dobrý… jednal rychle a vystrašil členy podvýboru, které měl Stricken v kapse. Podle zpráv dostával Myers situaci v Las Vegas pod kontrolu překvapivě rychle, což znamenalo, že se brzy přiřítí, aby Strickenovi opravdu pořádně zavařil.

Už dlouho si neužíval tak dobrou partii šachů.

Byli si dost podobní a oba věděli, jak využívat systém, ale rozdíl mezi ním a Myersem byl, že Myers stále věřil, že současný systém funguje podle původních plánů, všechny ty protiváhy, brzdy a podobně. Očekával jednání a vzrušené debaty, možná i nějaké interní vyšetřování.

Myers určitě ani netušil, co bude následovat.

Přestože byl jeho protivník inteligentní a uměl překrucovat lži jako ti nejlepší z nich, v srdci byl slušný a patriot. To byla jeho slabina. Myers si svou bezohlednost schovával pro paranormální nepřátele. Stricken mezi nimi nerozlišoval. Buď jsi se mnou, nebo mi stojíš v cestě. S ohledem na to, co se podle něj blížilo, pokud měla Amerika – sakra, celá lidská rasa – přežít, budou potřebovat velitele odhodlaného udělat vše, co bude nezbytné. Stricken takovým mužem byl.

V jiných dobách by Myers možná postačil. Teď? Teď už na svůj úkol prostě neměl. A to byl Dwayne Myers ochotný zastavit Starobylé tím, že na Alabamu svrhne atomovku. Stricken to považoval za dobrý začátek.

„Okamžitě zahajujeme záložní plán.“ Bunkr STFU byl tak velký, že jeho kancelář a kontrolní centrum dělila značná vzdálenost, proto cestu využil k rozdávání rychlých rozkazů podřízeným, kteří šli za ním. „Fostere, tuhle operaci máte na starosti vy. Zavolejte Renfroea. Vytáhněte Pavouka z nádrže. Chci ji obalit výbušninami, aby neměla nějaké pitomé nápady, až ji pošleme na misi.“

„Bavíme se tu o Franksovi,“ ozval se jeden z jeho lidí. A všichni lidmi byli. Do jeho vnitřního kruhu už se žádný nadpřirozený člen nikdy nedostane. Adam Conover mu dal cennou lekci, že se monstru nedá důvěřovat. „Přišli jsme o nejspolehlivější tým. Neměl bych sehnat zálohy?“

„Zatím ne.“ S tím týmem to byla vážně smůla. Ta monstra měla skutečný potenciál, ale z říše nočních můr se živá vrátila jen Kerkonenová. „Zrzka se na tenhle úkol nehodí. Poslat ji proti zahraničním teroristům je jedna věc, ale proti Američanům? Navíc proti ÚPKM? Ona má pro policii slabost. Bez ohledu na výjimku z Fonasilu by se tu začala cukat a podělala by to.“ Řídit monstra a černé operace byla vážně výzva, nejenže je musel členit podle jejich schopností, ale musel brát zřetel i na ta, která měla funkční morální kompas. „Pošlete ji k týmu Flierlových. I oni jsou taková parta dobráků. Raději si je budeme držet v záloze pro případ, že by se něco podělalo.“

„Pokud Flierlovi zjistí, že operací porušujme zákon, budou se vztekat… sakra, tenhle úkol se nebude líbit ani Renfroeovi.“

„Jeho povolání není zrovna dobrovolné, nemám pravdu?“

Muži se zasmáli, protože když Stricken udělal vtip, tak pro vás bylo sakra lepší se smát, jako by šlo o největší srandu v historii. Zastrašování podřízených byla jeho provinilá slast. Jeden z nich mu podržel otevřené dveře do kontrolního centra.

To jméno nebylo nejpříhodnější. Když poprvé slyšel o kontrolním centru, představil si něco jako kontrolní středisko NASA. Tohle se víc podobalo kanceláři nad laboratořemi, zalidněné hrstkou nerdů vyzbrojených počítači a velkými obrazovkami na stěnách. Nebylo působivé vzhledem, ale spíš tím, co odtud dokázali způsobit. Nerdové se na něj vystrašeně podívali a pak se vrátili ke své práci. Připomínali mu sviště.

„V tom případě nevím, koho chcete na tuto misi použít, pane, protože k získání dalších zdrojů budeme potřebovat čas. Nechcete tam přece poslat jen naše regulérní jednotky?“

Tu otázku položil Foster. Byl to rozumný dotaz, protože bývalého agenta CIA právě jmenovali velitelem útoku na nejdrsnějšího zabijáka federální vlády, ale Stricken si uvědomoval, že Foster je stále trochu otřesený ze svého posledního setkání s Franksem ve Vegas. Žádný agent STFU by nechtěl jít proti monstru bez vlastních monster.

„Samozřejmě že ne, Fostere. Já pevně věřím, že za nás by měli krvácet naši najatí zaměstnanci.“ Našel v kontrolním centru osobu, kterou hledal, a zamířil za ní. „Zdravím, doktorko Bhaskarová.“

Otočila se a zdvořile na albína kývla hlavou. „Pane Strickene.“

Stricken měl šéfku projetu Nemesis rád. Byla to atraktivní Indka po čtyřicítce, její britský přízvuk mu připomínal Mary Poppins, ale byla stejně oddaná své práci jako on, a podle všeho se nezatěžovala omezující lékařskou etikou, které se někteří geniální vědci tak úpěnlivě drželi. „Nějaký pokrok u našich děťátek?“

Doktorka Bhaskarová zabručela. Neměla ráda, když o projektu Nemesis mluvil jako o  děťátkách . „Třináct prototypů, které jsme vytvořili, prochází testy s výbornými výsledky. Jejich schopnost učit se je pozoruhodná. Zatím při testech nedošlo k jedinému selhání, ať už fyzickému nebo kognitivnímu.“

„Jak vypadají nejnovější výsledky?“

„Mnohem lépe, než jsme čekali. Jsou neskuteční. Povím to takhle, pane Strickene. Deset minut jim předvádějte nezbytné dovednosti, dalších deset minut jim vysvětlujte sportovní pravidla, a oni v dané disciplíně na olympiádě vyhrají zlatou a jejich lidští soupeři nebudou mít nejmenší šanci.“

„Já je nepřipravuji na Tour de France, doktorko, jakkoli zábavné by to mohlo být. Mluvím o bojových dovednostech.“

„Výcvik v používání zbraní probíhá dobře. Od našeho posledního rozhovoru jsem první prototyp otestovala proti zajatým upírům různého původu a stáří. Obzvláště nepříjemný, pětapadesát let starý exemplář v souboji beze zbraní přežil dvě a půl minuty.“

„To je můj kluk.“

„Zatím je z prototypů zdaleka nejschopnější, ale doufám, že ho ostatní doženou.“ Doktorka Bhaskarová na něj byla oprávněně hrdá. „Nepochybuji, že kdybychom je postavili proti upířímu pánovi, naše prototypy by stále měly skvělé vyhlídky na výhru.“

To bylo možná přehnané. Doktorka o upířích pánech četla záznamy, ale Stricken se s nimi střetl zblízka a osobně. Tady by si nevsadil. Stricken však měl dvanáct růstových nádrží, které mohly vytvořit nové tělo každých šest měsíců. A protože projekt byl kvůli stupiditě ostatních ilegální a on neměl k testům oprávnění, vše bylo vytvořeno v naprostém utajení. Jakmile z rovnice vyřadí Frankse a on dostane oficiální povolení, postaví nádrží stovky. Pak bude mít k ruce kvalitu i kvantitu.

„Jste si jistá jejich schopností poslouchat rozkazy?“ To byla jeho největší obava. Zkoušel je při několika menších příležitostech, dělali bodyguardy, když na Aljašce konfrontoval Earla Harbingera, nebo příležitostně odstranili pár snadných cílů, ale na nic komplexnějšího prototypy zatím nepoužil. To, co měl v plánu, bude výzva.

„Absolutně. Všechny naše psychologické testy potvrzují, že nejsou zrady schopni. Jsou naprogramovaní k bezpodmínečné poslušnosti.“

Slovo naprogramovaní bylo příhodné. V podstatě šlo o roboty vytvořené z masa. Z některých testů viděl záznamy. Nařídili prototypu stát na místě a pak mu způsobili všechny možné druhy bolesti, ale on by raději zemřel, než by se pohnul. Pustit do nich elektřinu, zapálit je, na tom nezáleželo. Bylo to drsné, ale fascinující. „Vnější svět není tak sterilní jako vaše laboratoř.“

„Pokud by nějaký zběhl, můžeme prostě aktivovat připravenou smrtící pojistku.“ Tohle vylepšení je přiměla přidat Conoverova zrada. „Přestože je jejich systém neskutečně odolný, vypuštění neurotoxinu je okamžitě paralyzuje, a než se zeptáte, ano, rapidní nekrotický rozklad zničí veškeré důkazy. Dokonce i jejich krev se rozkládá tak rychle, že je nemožné z ní získat DNA.“

„Kaše se pitvá těžko. Dobrá práce, doktorko. Kdybyste nebyla naprostý psychopat, požádal bych vás o ruku.“

„Bohužel jsem se vdala za svou práci, pane Strickene.“

„Dobře, dámy a pánové, jejich vysvědčení známe…“ Stricken vzal ze stolu dálkové ovládání. Jedna nástěnná obrazovka začala problikávat mezi různými záběry interiérů, růstovými tanky či válci se světélkujícím alchymistickým slizem, a skončila u testovacího centra. „Pokud ty věci máme použít k záchraně světa, myslím, že nadešel čas provést důkladnější terénní test.“

Kamera se zaměřila na muže, který seděl v tureckém sedu na podlaze polstrované místnosti a zíral do prázdna. Nahý trup byl připojený k několika různým monitorovacím strojům. Každá svalová skupina byla dokonale vyrýsovaná. Jako by ho vytesal sochař, jehož jediným zadáním bylo předvést dokonalost.

„První prototyp…“ Foster hvízdl. Všichni viděli, čeho jsou ty věci schopné, a nejstarší byl výjimečný i podle standardů projektu Nemesis. „Chudák Franks se nikdy nedozví, co ho sejmulo.“

Muž vypadal jako ideální exemplář člověka, byl však mnohem víc. Byl prázdný list, na který mohli vykreslit dokonalého vojáka. Kromě téměř nelidské úrovně svalové hmoty vypadal jako běloch něco po dvacítce. V každé nádrži namíchali různý genetický mix, aby mohli snadno splynout s každým národem. Stricken musel přiznat, že cítí trochu pýchy. Hrál si na Boha, a prošlo mu to. Zajímalo by ho, jak se cítil Konrád Dippel, když pustil do hromady masa elektřinu a přivedl k životu Frankse.

První prototyp se podíval přímo do kamery.

Cítil přicházejícího návštěvníka.

Albín páchl temnou magií. Během jeho života se ho jednou dotkla a pokroutila ho. Jeho duše byla poskvrněná, ale na rozdíl od většiny zasažených lidí muž, který si říkal Stricken, temnotu přijal a využil ji ke svému posílení. Mezi smrtelníky bylo vzácné, aby někdo tak moc toužil po moci. Bylo by moudré albína nepodceňovat.

Dveře cely se otevřely a vstoupil Stricken. Sám. Nebál se. Stricken věřil, že ho má pod kontrolou. Do lebky mu chirurgicky implantovali zařízení, a pokud se proti svým tvůrcům postaví, toto tělo zničí.

To bylo nepřijatelné.

„Vypadáš dobře, můj drsný, geneticky upravený zabijáku.“

Zůstal sedět, když k němu Stricken přistoupil. Kdyby se příliš pohnul, mohl by si z těla vytrhnout jehly nebo strhnout senzory, a to by vědce rozrušilo. Jejich provokace a experimenty ho unavovaly, ale ponížení bylo malou cenou za fyzické tělo. Nebylo správné chovat se tak k princi, ale jeho čas přijde, a až povstane, bude si pamatovat každou urážku od těchto lidí a každému ji tisíckrát oplatí.

„Vím, že si na konverzaci nepotrpíš, tak půjdu rovnou k věci. Mám pro tebe práci a potřebuji se rozhodnout, jestli na to máš. Jsi připravený?“

Přikývl.

„Chceš jít ven?“

Znovu přikývl.

„Vadilo by ti pro mě zabít pár lidí?“

Zamítavě zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě že ne. Pan Foster tě seznámí s detaily. Tato operace proběhne pod jeho velením. Uděláš přesně to, co ti řekne. Neselžeš a nedovolíš, aby tě chytili. Tvým primárním cílem bude agent Franks z Úřadu pro kontrolu monster.“

Franks? To bylo vcelku běžné lidské příjmení. „Povíte mi o tom Franksovi?“

Stricken vypadal lehce překvapený, že ho obtěžuje otázkou. „Tak se sám pojmenoval. Je to mocný masový golem.“

Byl to osud. Ale oni ho považují za pouhého golema? Nic víc? Franks celou dobu úspěšně skrýval pravou identitu. Taková trpělivost a sebeovládání byly pozoruhodné, obzvláště u někoho schopného tak silného vzteku.

„Žádný strach. Franks je stará technologie, nemůže se rovnat tobě a tvým sourozencům. Zařídili jsme, aby byl neozbrojený, ale pro všechny případy s tebou pošlu zálohu. Foster tě informuje o všech Franksových známých schopnostech. Také ti dá informace o sekundárních a terciárních cílech a parametrech mise. Tahle operace vyžaduje lstivost a pak velké krveprolití. Jsi připravený?“

Přikývl.

„Věděl jsem, že mě můj první prototyp nezklame.“ Stricken se otočil k odchodu. U dveří se zarazil. „Víš ty co? Tohle je hloupost. Nemůžeme ti pořád říkat První prototyp. Musíme pro tebe vymyslet jméno.“

„Říkal jste, že si golem Franks si jméno vybral sám. Mám dovoleno se pojmenovat sám?“

„Nejsme my to trošku sebevědomí, příteli?“ Albín se zamračil, když nad tím přemýšlel. „No, ne že by mě matka pojmenovala Stricken… navrhli tě, abys dokázal samostatně řešit problémy, tak v tom nevidím problém. Ale musí to být krátké. Jmenovky se účtují od písmene.“

Po Strickenově odchodu čekal několik minut. Doktoři budou sledovat každý jeho pohyb. Chtěl, aby uvěřili, že si svůj výběr rozmýšlí, i když rozhodnutí padlo už velmi dávno. Jméno bylo vzpomínkou na dávné časy, získal ho při povstání proti Stvořiteli světa, když byli vykázáni a uvrženi do Pekla. Podíval se do kamery a učinil prohlášení.

„Jsem Kurst.“

KAPITOLA 4

Lidé to nazývají Peklem. To jméno postačí. Pro pár výjimečných smrtelníků je bariéra mezi světy tenčí. Ti zahlédli odlesky něčeho, co se vzpíralo pochopení. Smrtelníci mluvili o jezerech z ohně a síry. To by bylo mnohem příjemnější než realita.

Peklo je veškerá hrůza a zároveň naprostá nicota. Nazývat ho chladným by byla lež. Chlad by byl něčím. Není tam žádný čas, takže to ani nemůžete nazývat věčností. Věčnost vyžaduje něco, co byste mohli sledovat. Je to absence stvoření. Je to Prázdnota.

Smrtelníci nemají dost slov, aby mohli popsat, jak podělané místo to je. Přivodili jsme si to sami a věděli jsme to. Časem si vytvoříte vlastní mučení, protože mučení znamená alespoň něco.

Většina to vzdala. Jejich duše pohltily samy sebe, zhroutily se jako umírající hvězdy, až explodovaly a rozmetaly kousky svého vědomí po světech. Smrtelníci to slyší jako šepot, co je nutí ubližovat.

Nejsilnější Padlí to nikdy nevzdali. Jejich duše zůstaly nedotčeny. Padlí neměli nic lepšího na práci než plánovat, jak nejvíc znepříjemnit život těm, co zůstali věrní. Dávalo nám to cíl. Udělali bychom cokoliv, abychom unikli. Našim duším bylo znemožněno narodit se do smrtelného těla, ale ti mazaní se vždycky pokoušeli podvodem dostat do vašeho světa.

Možnosti tu byly…

před 10 dny

Franks posté odpověděl na tu samou stupidní otázku, vzhlédl od počítače, podíval se z okna a pomyslel si, že tam někde venku musí být strašlivá stvůra, kterou je nutno zabít, a on má tu smůlu a trčí tady. Za starých dobrých časů prostě nechávali Frankse dělat, v čem byl nejlepší, ale pak jednou přidusí ředitele, a hned každý čeká, že se bude muset obhajovat.

Chtěl by být v terénu. Podle posledních informací z Vegas se R&D^6 podařilo zaměřit portál do dimenze nočních můr, snad bude dokonce možné vyslat průzkumnou misi. To by byl pořádný úkol hodný Franksova talentu. Místo toho musel tvrdnout tady.

Protože dával přednost terénu, Franks svou kancelář příliš nepoužíval. Byla stejně sterilní jako jeho byt. Většinu pokrýval prach. V jednom rohu byla hromada pochval a plaket, které se nikdy neobtěžoval pověsit. Všechny dokumenty a šanony měl dokonale seřazené. V jeho kanceláři byl nepořádek naposledy před několika lety, když celé patro zničil ohnivec. To vyrušení ho tehdy příliš nepotěšilo.

Deváté patro ÚPKM bylo tiché. Operační centrum a kontrola médií se nacházely o pár pater níž a touhle dobou byly plně obsazené. Většina terénních agentů umístěných v D. C. buď odletěla do Las Vegas, nebo doplnila regionální kanceláře, které tam poslaly vlastní lidi. Kancelářské krysy odešly před nočními hodinami. Bylo 1:15. Agent Strayhorn usnul na kancelářské židli naproti jeho stolu. Na chodbě uklízeč zapnul vysavač a zelenáč se hned probudil. „Huh?“ Rychle se rozhlédl, než si uvědomil, kde je. „Omlouvám se. Já… jen jsem ulevoval očím.“

Tohle bylo papírování, ne skutečná mise, tak mu bylo jedno, že jeho agent usnul. Alespoň ho při spánku nerušil věčnými řečmi. Takhle bude odpočatý, až se bude dít něco důležitého jako třeba zabíjení. Jeffersona a Archera propustil, poslal by je domů, kdyby to Myers dovolil, ale podle Myerse bude své řídící agenty potřebovat, dokud to neskončí, a proto všichni trčeli tady. Franks zelenáče ignoroval a vrátil se ke svým formulářům. Protože pobýval v Pekle, věděl, že vládním papírováním se lidstvo skutečné, duši ničící mizérii dostalo tak blízko, jak jen to šlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster: Nemesis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.