František Niedl

HRÁČ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6407-0 (ePub)

ISBN 978-80-243-6408-7 (mobi)

1

Je léto. Aspoň tomu tak říkají. Nemohu jinak než tomu věřit, protože to říkají všichni. Jaro, léto, podzim, zima…, i to jsem se musel učit. A naučil jsem se to, protože jsem šikovný. I to mi říkají všichni. No všichni…, všichni ne – abych byl upřímný. Někteří říkají, že se musím víc snažit. Některé štvu, protože s nimi mluvím spisovně, ale pak se to někdy zlomí, zvláště takhle po neděli. Sám nevím proč, jelikož je mi v podstatě jedno, jestli je neděle nebo všední den. Možná to bude tím, že po neděli následuje pondělí a to se vždy, snad že jsou po neděli odpočatí, ptají nejvíc.

Nejvíc se přiklánějí k názoru, že jsem Němec, jinak bych tu asi ani nemohl být. A vzhledem k tomu, že je mi tu docela dobře, jim jejich názor nevyvracím, protože sám nevím, kdo jsem. Když jsem se poprvé probral, neměl jsem ani tušení o tom, že existuje víc národností, že někteří lidé jsou dokonce černí, někteří mají šikmé oči, a navíc mluví různými jazyky. Moje první slova, která jsem po procitnutí pronesl, byla v němčině, a proto teď tady ten blázinec. Ne…, blázinec ne. Při vší skromnosti – ústav. Tak je to správně.

Když se tedy přiklonili k názoru, že jsem Němec, bádali, odkud bych asi tak mohl být. Bez velkého dohadování se shodli na tom, že moje výrazivo v ničem nepřipomíná bavorskou němčinu, protože tu většina z nich ovládala dobře, neb Institut der Hoffnung, čili Ústav naděje, se nacházel v Bavorsku. Do té doby jsem neměl nejmenší tušení, že nějaké Bavorsko existuje. Pak přizvali jednu profesorku lingvistiky – ta profesorka byla docela přitažlivá osoba a příležitostně se o ní ještě zmíním –, ale co je to lingvistika, to jsem tedy také nevěděl. Ale teď už to vím, protože všechny nové věci si pamatuji velice dobře. Ovšem i ona se mnou měla dost práce, přesto k jednoznačnému závěru nedošla. Jen prohlásila, že v mé řeči jsou výrazné prvky vídeňského dialektu mísící se s němčinou ze Sudet. No, když to říká…, má na to školy. Sudety – další neznámý pojem.

Později mi doktor Schreder přinesl atlas světa. To byla úžasná knížka a já se od ní nedokázal odtrhnout. Učil jsem se ty země nazpaměť. A moře…, ta rozloha. Když jsem si odkrokoval délku pokoje, ve kterém jsem přebýval, a pak si představil, kolik takových pokojů se vejde do jednoho kilometru a kolik kilometrů měří takové moře…, i to jsem už dokázal spočítat. Počty mi šly. Vždyť vám to říkám – jsem šikovný a žádný pitomec, i když jsem v ústavu. Dokonce mi názvy některých měst něco říkaly, jako by se z mlhy cosi vynořovalo, ale stále to bylo příliš nezřetelné a nakonec to vždy zmizelo.

A také jsem se dozvěděl, že byla válka – a to mne tedy zajímalo. Už jen proto, že se o ní dost často zmiňovali – a ne jen přede mnou, ale i při hovoru mezi sebou, co jsem tak zaslechl – mám docela dobrý sluch. Ale jinak? Říkají, že mi – podle fyziognomie, ale především podle muskulatury –, může být něco přes třicet let. Ale když se podívám do zrcadla… Mám silně prošedivělé vlasy, vyražené tři spodní řezáky a hodně jizev po celém těle. Při srovnání s jinými bych si hádal o deset let víc.

Na pokoji jsme jenom čtyři. Je to docela výsada, protože jsou tu pokoje i pro osm pacientů. Klausovi Bürkemu je asi čtyřicet a je úplně mimo – téměř živoucí mrtvola. Ne že by byl nepohyblivý, ale dokáže sedět celé hodiny na pelesti postele a čumět před sebe. Nikdy nepronesl ani slovo – je to blbec.

Pak je tu s námi nějaký Joachim Heller – ten mluví. Ne pořád, ale několikrát za den se k některému z nás přikrade a konspiračním tónem své oběti hučí do ucha, že musíme být ostražití a připravení, protože den zvratu se blíží a bude zapotřebí každého správného Němce. Nevím, o jakém zvratu to mluví, ale nejspíš to neví ani on. Je mi jedno, co mele, ale horší je, že s tím nedá pokoj ani v noci. Když mě takhle probudil poprvé, lekl jsem se, protože jsem si myslel, že si ke mně chce vlézt do postele. Dal jsem mu pěstí, až si ustlal na zemi. Víc jsem si ho nevšímal a podařilo se mi znovu usnout. Netrvalo dlouho a probudil mne hlomoz značící pád a pronikavé zaječení. O Hellera, který byl buď ještě v bezvědomí, nebo rovnou usnul, zakopla noční sestra, která přišla na kontrolu. Tím to však neskončilo, protože Heller se probral, popadl sestru a snažil se ji zatáhnout pod postel. Při tom neustále řval: „Do zákopů! Do zákopů! Musíme být připraveni!“ Vysloužil si tím následně skotské střiky a nějaké elektrošoky do palice.

Potom je tu nějaký Franz Meier. Padesátník se stejnou diagnózou jako já, tedy přesně: anterográdní amnézie čili ztráta paměti. Tedy té před událostí, která tu ztrátu způsobila. Ale myslím si, že to hraje, i když nevím proč. Proč si to myslím? Protože já to nehraju a jeho chování je odlišné od toho mého. Někdy se mi zdá, jako by ode mne opisoval. A divím se, že takoví odborníci, jací tu bezesporu jsou, to nepoznají. Ale je docela možné, že to ví, jen z nějakého mně nepochopitelného důvodu s ním tu hru hrají. I ten Meier mi k němu nesedí, ale má na to jméno papíry. Prý byl poručíkem u wehrmachtu – trochu starý na poručíka. Ale tvrdí, že narukoval až ke konci války jako záložní důstojník. Budu ho sledovat – stejně tu nemám moc co na práci.

Mně říkají Flieger, tedy pilot. Na rozdíl od Meiera na to jméno papíry nemám, ale prý jsem v Bavorsku přistál s letadlem. No, spíš jsem do Bavorska s tím letadlem spadl. A nebyl to nějaký větroň, ale stíhačka Spitfire. Což by nebylo zase nic tak divného, protože do Německa za války padalo dost Spitfirů. Problém byl v tom, že to byla nepřátelská letadla a v nich seděli nepřátelští letci. A také tu byla jedna podstatná maličkost, že se psal rok čtyřicet devět a válka skončila před čtyřmi lety. Že bych celé ty čtyři roky jako nepřítel nějakým nevysvětlitelným nedopatřením kroužil nad Německem, o tom se nikdo ani nepokusil uvažovat. A navíc, když jsem spadl do Bavorska a byl po operaci, které jsem se podrobil v Pasově, moje první slova, částečně ještě v limbu, byla pronesena v němčině. Byl jsem tudíž shledán za Němce. Když v nemocnici usoudili, že už nezemřu, alespoň v nejbližší době, byl jsem převezen do této léčebny, která se nachází v zámečku, jenž kdysi patřil jistému baronovi von Regnitz. A vzhledem k tomu, že několik pokolení jeho rod postihovala nepříjemná duševní choroba a on sám zůstal bez potomků, rozhodl se věnovat svůj zámeček i s nevelikým panstvím na účely léčení choromyslných a jiných pozoruhodných lidí. Za vlády Hitlera byli místní chovanci kamsi odsunuti a nikdo je už nikdy neviděl a za války se stal ze zámečku rehabilitační ústav pro ty, kteří si uhnali nějaké postižení v boji. Ten Hitler mne zajímá. Byla to pozoruhodná osoba a já se o něm snažím dozvědět co nejvíc. Ale někteří lidé, když na něho zavedu řeč, se chovají, jako by byli hluší. Jedna kuchařka mne málem utloukla pánví, když jsem jí řekl, že jsem slyšel, že Hitler polil benzinem nejen sebe, ale i svého psa, a když škrtl sirkou, začali oba běhat po dvoře, jako když jim u zadku hoří koudel.

„Führer padl v boji!“ řvala na mne. „A kdyby ještě žil, byla bych bez práce, protože s takovými idioty, jako jste vy, by rychle zatočil.“

Nejsdílnější byl Heller. Ale tomu se zase dalo těžko věřit. Vždyť on mlel takové nesmysly, jako že se miliony lidí, prý Židů, nahnaly do plynových komor a tam je nechali udusit. Nejdřív ale ti lidé museli vykopat ohromné jámy, kam je pak naházeli a zapálili. Ale prý špatně hořeli. Až pak někoho napadlo, že by je měli polévat jejich vlastním sádlem, které se vyškvařilo a shromažďovalo ve svažitém rohu. Nakonec nějaké německé inženýry, protože Německo má nejlepší inženýry, napadlo postavit velké pece a bylo po problému. Ale takovým nesmyslům jsem nevěřil, protože něco takového by mohlo napadnout jenom blázna, jako je Heller.

„Budeme vám říkat Adame, Herr Flieger. Co tomu říkáte?“ oznámil mi při jednom sezení ve své pracovně přednosta ústavu, profesor Armin Vogel. „Připadá mi poněkud nepatřičné oslovovat vás něčím, co bylo s největší pravděpodobností vaší profesí.“

„Mně to nevadí. Jsou i jiní, kteří se jmenují po nějaké profesi.“

„To mě zajímá,“ profesor se uculil. „Mohl byste mi nějaký takový příklad nadnést?“

„Ale jistě,“ odpověděl jsem sebevědomě. „Například Bauer, Müller, Tischler, Kaufmann…“

„Máte pravdu, ta jména jsou skutečně odvozená od profesí. Ale sám víte, že jen málokdy je Müller ve skutečnosti mlynářem. Snad jen Bauerů vykonává svoji původní profesi více. Protože zemědělců je více nežli mlynářů.“

„Tak by se měli přejmenovat, aby to nemátlo lidi.“

„To by vyvolalo zmatek, Adame. Můžeme vám tedy říkat Adame?“ zeptal se profesor v tomhle poněkud absurdním rozhovoru.

Ale to se zdálo možná jenom mně, že se jedná o absurdní rozhovor. Profesor nedělal nikdy nic bezdůvodně. Nejspíš na mně provozoval svoji praxi, tak jako chirurg, který napravuje polámanou končetinu.

„Co vaše matka?“ zeptal se bez přechodu. „Dokázal byste si na ni vzpomenout?“

„Ne. I když uznávám, že jsem nějakou musel mít. Hodně totiž čtu díky zdejší velmi dobře zásobené knihovně. A z informací, které se dozvídám, usuzuji, že každý musí mít nějakou matku, dokonce i otce. A zrození člověka je velmi vzrušující záležitost, která mne skutečně velmi zajímá.“

„Jenom samotný akt zrození?“

„Abych byl upřímný, spíš to, co tomu aktu předchází.“

„Jistě. A vaše osobní zkušenosti? Dokázal byste si na něco z toho vzpomenout?“

„Snad, kdybych měl možnost jaksi…“

„Pokračujte,“ vybídl mne profesor.

„Vyzkoušet to v praxi. Snad by se mi potom něco vybavilo.“

„Dobrý nápad. Ale vybral jste si pro ten experiment bohužel oblast, která v tomto zařízení není schválena.“ Profesor si zapsal něco do mé složky a červeně podtrhl. „Ale můžeme se pokusit o vyvolání vzpomínek v nějaké jiné oblasti. Třeba budeme úspěšní.“

„A když ne, dostanu elektrošoky do hlavy?“

„Ne, ne!“ zašermoval profesor nesouhlasně rukama před sebou. „Nikoliv bez vašeho souhlasu,“ dodal. „Vy nejste totiž duševně chorý, a tudíž nesvéprávný, ale trpíte pouze ztrátou paměti.“

„To jsem si oddychl. Ta představa ve mně vzbuzuje značný odpor.“

„Podstoupil jste snad někdy něco takového? Nebo jste snad utrpěl zásah elektrickým proudem?“

„Nevím. Ale řekl bych, že jsem něco s elektrickým proudem zažil.“

„Zkuste si tedy vzpomenout!“ naléhal profesor. „Tohle by mohla být ta příslovečná dvířka, která, kdyby se nám je podařilo pootevřít…“

Skoro bych si troufl tvrdit, že cítím, jak se mi usilovným přemýšlením smrskává mozek a pak se znovu rozpíná. Pánbůh to zařídil moudře, když nám ho umístil do lebky, aby nemohl uletět.

„Stačí fragment, Adame!“ dál mne pobízel profesor.

„S tím už bychom dokázali pracovat.“

„Někdo mne trýznil pomocí elektrického proudu. Byli dva, v nějakém sklepení.“

„A dál? Nezastavujte se a nebojte se té vzpomínky.“

„Já se nebojím. Já jim to pak oplatil…“

„A pak?“

„Pak jsem je zabil.“

„Takže si píšu: elektrošoky nedávat, pan Adam Flieger by nás potom zabil,“ řekl zpola žertem, zpola vážně profesor Vogel. Zvedl se od stolu a podal mi ruku. „Dneska jsme udělali velký kus práce,“ dodal a propustil mne. Za dveřmi už čekal další pacient.

2

Nikdy bych nevěřil, jak může být léto omamné. Vším tím, co léto představovalo. Navíc to bylo moje první léto, žádná jiná si nepamatuji. I děti sice prožívají své prvé léto. Ale troufnu si říct, že z něj nic nemají, protože ho nejsou v prvním roce života schopny vnímat, a pokud ano, ty vjemy vzápětí zapomenou. Ale já byl dospělý a dokázal jsem vnímat to všechno kolem plnými smysly.

Stál jsem u otevřeného okna našeho pokoje, i když zamřížovaného, ale to na věci nic neměnilo. Okna v přízemí byla zamřížovaná už při výstavbě zámečku vkusnými odsazenými tepanými mřížemi s kovovými růžičkami ve spojích a okna v dalších dvou patrech byla osazena neméně vkusnými mřížemi předtím, než začala budova sloužit k psychiatrickým účelům. Ale dveře pokojů, až na výjimky, se nezamykaly.

Okolní park byl osázen duby, buky, modříny, ale i cizokrajnými dřevinami. Cestičky byly vysypané štěrkem. Na různých místech byly rozestavené zahradní stolky s židličkami a lavičkami a na nich mohli sedat pacienti, kteří měli povoleno pohybovat se venku. Někteří si četli, jiní jen tak civěli, také se hrály stolní hry, jako například dáma, a u jednoho ze stolků se dokonce hrály karty. V korunách hučel hmyz a po dálnici paprsků se snažili doletět ke slunci motýli.

„Je tam něco zajímavého?“ promluvil ze své postele do mých zad Franz Meier.

Pomalu jsem se otočil. „Všechno je tam zajímavé,“ odpověděl jsem tomu poněkud přestárlému poručíkovi.

„Něco jinak než včera?“

„Zaplať pánbůh ne. Ale mohlo by to být horší.“

„Jako co?“

„Co myslíte vy? Třeba to, co jste prožil za války.“

Meier se ušklíbl. „To bych taky rád věděl.“

„Fakt? Třeba by to nebylo pěkné. A stejně si myslím, že někteří lidé se tu jen schovávají.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ Meierův hlas byl najednou jako břitva a oči se mu zúžily.

„Dobrá zašívárna – tady. Když vezmeme v úvahu Norimberské procesy… Ten s hlavními aktéry sice už skončil před třemi lety, ale ty následné ještě probíhají. Ale počítá se s tím, že letos by měly být ukončeny. Takže stačí se jen někde zneviditelnit, počkat, až přejde to nejhorší… Nebo ne?“

„Zajímavá a poněkud nebezpečná úvaha. A jak dlouho chcete čekat vy? Hrajete to docela dobře.“

„Na rozdíl od vás to hrát nemusím, protože mám v palici skutečně vykouříno. Ale vy byste se měl, Herr Meier, víc snažit. Moc vám to nejde.“

„A vy, Herr Flieger, byste měl být víc opatrný na to, co říkáte.“

Jen jsem se na něj usmál, sedl si na postel, nazul plátěnky a vyšel ven z pokoje. Byl by hřích promarnit takový krásný den mezi čtyřmi stěnami.

Procházel jsem se po pěšinkách a pozoroval ostatní pacienty. Řekl bych, že většina z nich, tak jako já, se tady cítí velice dobře. Někteří kouřili – já nekouřím. Nevím, jestli jsem dřív kouřil, ale neměl jsem chuť to zkoušet. Nehledě na to, že jsem neměl žádné peníze, za které bych si mohl takové požitky obstarat. Nedostávali jsme žádné kapesné, to bychom asi chtěli od tohoto ústavu příliš. Bylo to soukromé zařízení s určitým vlastním příjmem, ale ten by byl k jeho provozu nedostatečný. Neodmyslitelnou součástí rozpočtu byly finanční dary, které přicházely z různých stran, jak mi bylo několikrát naznačeno. A také mi bylo naznačeno, že ty dary, které přicházejí, jsou podmíněny pečlivým výběrem pacientů, kteří jsou sem přijímáni. Některé pacienty podporovaly jejich rodiny, pokud existovaly a pokud si to mohly dovolit. A poskytovaly jim i kapesné, aby si mohli kupovat cigarety a různé další příjemnosti k vylepšení svého pobytu zde. Někteří z identifikovatelných dostávali řádný, i když skromný důchod, který z větší části zůstával rodině, pokud ještě nějakou měli, jinak šel po oddělení kapesného do rozpočtu ústavu. Nic takového jsem neměl, a pokud bych měl chuť začít kouřit, musel bych si opatřit peníze jiným způsobem.

Došel jsem do odlehlejší části parku a najednou jsem dostal chuť se rozběhnout. Ne že bych chtěl utéct, neměl jsem k tomu důvod. Krom toho byl celý park obehnán třímetrovou zdí. Jen se mi chtělo běžet, a tak jsem to udělal. Bylo to úžasné! Nejdřív jsem jen tak poklusával, ale postupně jsem začal zrychlovat. Proběhl jsem několikrát parkem, a když jsem se chystal, že toho už nechám, uslyšel jsem za sebou hlas zřízence Haagena, který mě vyzýval k něčemu, co jsem chtěl stejně udělat. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak ke mně šikmo přes trávník supí jeho sto dvacet kilo představujících dost mohutnou postavu, sice vhodnou k pacifikaci vzpurných chovanců, nikoliv však k běhu. A tak jsem ještě přidal. Po chvíli jsem se zastavil, trochu se vydýchal, a když už po mně sahal, znovu jsem se rozběhl. Jen lehce, aby se mnou neztratil kontakt. Když sotva sípal, vyrazil jsem sprintem a vzápětí mu zmizel z očí. Pak jsem si sedl na jednu z laviček u rozložitého dubu.

Konečně se dostavil i Haagen, postavil se nade mne, ale mluvit nemohl, až po chvíli.

„Vy jste běžel, Fliegere!“ zasípal uštvaně.

„Ano, pane vychovateli, běžel a teď sedím.“

„Chtěl jste zdrhnout?“

„A proč bych to asi dělal? Jen jsem byl stižen neodolatelnou chutí si zasportovat, abych naplnil známé heslo: ve zdravém těle zdravý duch.“

„Abych z vás toho ducha nevymačkal skotskýma střikama. A teď mazejte do baráku!“

A tak jsem mazal. Asi hodinu po incidentu pro mne poslal službu konající doktor Schreder. Byl to štíhlý pětačtyřicátník árijského vzhledu, pronikavého pohledu a s úzkými rty. Občas se dokázal i usmát, ale jednalo se o úsměv, který by se dal přirovnat k rozbitému sklu.

„Mám tu na vás stížnost, Herr Flieger,“ řekl téměř bezvýrazně a ukázal mi na židli proti sobě.

„Nejsem si ničeho vědom.“

„A co ty dostihy v parku?“

„Ach, ty? Já přece vychovatele Haagena nenutil, aby za mnou běhal. Já byl jen náhle stižen neodolatelnou touhou po sportu.“

Schreder se ušklíbl. „Třeba se budete divit, ale já vám to věřím.“

„Vůbec se nebudu divit. Protože vy nejste žádný blbec. Protože kdybyste byl, nemohl byste vykonávat vaše povolání.“

„Víte, že jste pochlebovač, a k tomu ještě drzý?“ řekl Schreder téměř přátelsky. „Proč jste to nenahlásil, že máte o něco takového zájem? Mohlo se to obejít bez problémů.“

„Bylo to náhlé vnuknutí.“

„Proto se tu také s vámi bavím. Ne kvůli panu Haagenovi, který bývá někdy horlivý na nesprávném místě. Zajímá mě to vnuknutí.“

„Chápu. Domníváte se, že k vnuknutí nedochází bez příčiny. Je to tak?“

„Vaše dedukce je přesná.“

„Asi jsem dřív sportoval.“

„Běžec?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mám dojem, že běh byl jen podpůrným prostředkem k jinému sportu.“

„Ale k jakému?“

„To bych také rád věděl.“

„Máme tady docela slušné tělocvičné zařízení. Bylo zřízeno za války, ale teď se, bohužel, příliš nevyužívá. Ovšem pokud byste chtěl…“

„Velmi rád.“

„Dobře, proberu to s profesorem Vogelem. Myslím, že bude souhlasit. Třeba se vám při tom sportování něco vybaví. A běhat můžete taky. Zařídím, aby vás při tom nikdo nepronásledoval.“

„Děkuji,“ začal jsem se zvedat.

„Ještě něco,“ zarazil mé zvedání Schreder. „Slyšel jsem, že jste vedl s Meierem nějaké zajímavé řeči.“

„To si tedy pospíšil.“

„Vůbec ne. Jen měl se mnou pravidelné sezení. Před chvílí odešel. Prý si myslíte, že svoje onemocnění předstírá.“

„A vy ne, doktore?“

„V tomhle rozhovoru není podstatné, co si myslím já, ale spíš to, co si myslíte vy.“

„Jedná se spíš o takovou úvahu. Čas utíká pomalu, a tak pozoruji vše kolem.“

„Třeba to hrajete vy, Adame.“

„A proč bych tu trčel?“

„Třeba ze stejného důvodu, který přisuzujete panu Meierovi. Zmínil jste se o Norimberských procesech. Mohla by být mezi nimi a vámi nějaká spojitost?“

„A jak to mám vědět? Ztratil jsem paměť, sakra!“

„To hodně lidí.“

„Jo? Pokud se nepletu, tak ve zprávě o tom, jak jsem se dostal na zem, stojí, že vzhledem k poloze letadla, se kterým jsem přistál, jsem s téměř stoprocentní pravděpodobností přiletěl z Československa. A pokud vím, tam žádné Norimberské procesy neprobíhají. Tak proč bych potom utíkal sem?“

„Máte pravdu jen částečně. Procesů tam probíhá víc, než je leckomu milé. Třeba jste neměl jinou možnost než utéct.“

„Jako válečný zločinec?“

„My nejsme tribunál. Jen se tady snažíme pomáhat lidem. To byste si měl uvědomit. A lidé, kteří tomuto ústavu finančně pomáhají, se snaží dle svých možností pomoci zachránit z lidského potenciálu to, co v Německu zbylo. To je všechno, Herr Flieger,“ uzavřel Schreder.

„A teď mne, prosím, omluvte.“ Pak si ještě na něco vzpomněl. „Pokud se rozhodnete začít využívat tělocvičnu, oznamte mi to. Poprvé tam s vámi půjdu nebo s vámi někoho pošlu.“

Tělocvična byla prázdná. Schreder měl pravdu, příliš se nevyužívala. Bylo v ní různé vybavení, které jsem nedokázal pojmenovat. Ale byla se mnou doktorka Marlen Uttendorfová. Těšilo mě, že zrovna ona. Byla rozhodně hezčí nežli Schreder. Byla stejného věku jako já, pokud budu kalkulovat s věkem, který u mne odhadli. Byla ale rozhodně víc zachovalá. No, zachovalá. Dokonce na ní nebylo poznat žádné opotřebení. Začala se se mnou dít podivná, ne však nepříjemná změna. Ne že by se mi to stalo od příchodu do Institutu der Hoffnung poprvé, avšak tentokrát to přišlo v nejmíň vhodnou chvíli. Obrátila se ke mně, a tak jsem se k ní rychle otočil zády.

„Jen se rozhlédněte,“ pobídla mě. „A zkuste mi to nářadí pojmenovat. A nemusíte chvátat.“

„Žebřík,“ zkusil jsem váhavě.

„Ribstole,“ opravila mě. „Slouží k rozcvičování, a pokud vím, neprovádí se na nich žádné oficiální cvičebné disciplíny.“

Šel jsem dál a zastavil se u dvou tyčí souběžně upevněných na železných podstavcích s roštem. Po chvíli přemýšlení jsem zavrtěl hlavou.

„Bradla. Jedno ze základního atletického vybavení.“

Kruhy jsem dokázal pojmenovat, protože se těžko daly nazvat jinak. Usmála se na mě a pokývla hlavou. U dalšího zařízení jsem však byl zase v koncích. Dozvěděl jsem se, že to kratší je koza, to delší kůň. Taková vysoká rakev snad na kozla se jmenovala švédská bedna. Pak jsem uviděl něco, co by se dalo mezi ostatním, víceméně impozantním zařízením přehlédnout. Ale já najednou cítil, jak se mi zrychlil tep. Mezi podlahou a šibenicí trčící ze zdi byl na pružinách upevněný tvrdý kožený míč.

„Připomíná vám to něco, Adame?“

„To je medicimbál,“ odpověděl jsem bez zaváhání. Vzápětí jsem si všiml na poličce na zdi stočených, špinavých a jistě propocených obinadel, která už určitě nikdo dlouho nepoužil. Pomalu jsem k nim přistoupil, vzal jedno z poličky a začal si ho omotávat kolem ruky. Když jsem byl hotov, udělal jsem totéž i s druhou rukou. Přistoupil jsem k medicimbálu a začal jsem se do něho lehkými údery strefovat. Pomalu jsem zrychloval frekvenci. Nakonec medicimbál kmital, že se jeho pohyby slily v jeden.

Z trámu u stropu visel na tlustém laně těžký kožený pytel. Nezdržoval jsem se s komentováním jeho významu, protože pytel zůstane pytlem, ať už slouží k čemukoliv. Tahle věc sloužila k tomu, aby jí člověk zasazoval tvrdé rány. A tak jsem s tím začal. Nejdřív pomalu a ne příliš tvrdě, ale postupně jsem zvyšoval intenzitu a frekvenci. Skončil jsem sérií tvrdých, rychle po sobě jdoucích ran. Doktorka Uttendorfová mě odměnila potleskem a já si začal z rukou odmotávat obinadla.

„Zdá se, že jsme právě odhalili část vaší identity, Adame. Nemám pravdu? Už předtím jsem si všimla boltců vašich uší. U vás to sice není až tak markantní, proto jsem tomu dřív nevěnovala pozornost. Ale myslím, že se tomu jevu říká karfiol. Vzniká při zhmožděninách po úderech. Po úderech v boxu. Takže?“

„Takže jsem asi v životě boxoval, ale to je všechno, co jsme se dozvěděli. Jinak se mi nevybavilo zase nic. Ani to, zdali jsem byl profesionál, nebo jsem se boxem jenom bavil, kde a s kým jsem boxoval… Nic.“

„To přijde. Na ten medicimbál jste si vzpomněl, jen jste se na něj podíval.“

3

Požádal jsem, zdali bych mohl chodit na vycházky do Mühldorfu. Moje žádost byla zamítnuta. Když jsem se zeptal proč, bylo mi řečeno, že bych musel mít odpovídající oblek. Když jsem namítl, že na něj nemám peníze, řekl mi doktor Schreder, že si mám podat žádost k nadaci, která shromažďuje příspěvky pro náš ústav, o přispění na ošacení, a že mi bude určitě vyhověno.

„A je tu ještě jedna věc,“ pokračoval doktor. „Vaše zuby.“

„Mám si je nechat vytrhat, abych snad někoho nepokousal?“

Doktor se pokusil o úsměv. „To zrovna ne, spíše naopak. Bez těch vyražených zubů vypadáte jako trestanec po těžkém výslechu. Nemůžeme připustit, aby naši pacienti budili v místním obyvatelstvu hrůzu. Takže…“

„Počkejte,“ zarazil jsem ho. „Myslel jsem, že o zuby jsem přišel při té havárii.“

Schreder zavrtěl hlavou. „Z lékařské zprávy vyplývá, že o ty zuby jste přišel už dřív.“

Něco se mi začalo vybavovat. Ale byly to jen matné obrysy místnosti bez oken s betonovou podlahou, dva muži v zelených košilích, ale bez obličejů. Od stropu visící řetěz s hákem… Náhle jsem ucítil prudkou bolest po ráně do žaludku a podvědomě jsem se prohnul. Myslel jsem, že mě udeřil Schreder, ale když jsem se podíval před sebe, seděl dál za svým stolem. Jen se teď na mne díval s velkým zaujetím.

„Adame…?“

„Dostal jsem ránu do žaludku. Myslel jsem, že jste to udělal vy.“

„Ne, já svoje pacienty nebiju. Na co jste si vzpomněl?“

„Na rány. Spousty ran. S tím výslechem jste měl asi pravdu.“

„Nepřestávejte a vzpomínejte dál. Kdy, kde? A dokázal byste si vzpomenout, jakým jazykem na vás mluvili?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto.“

„To nevadí. Zatím odvalujeme kamínky. Ale jsem přesvědčený, že se v budoucnu svalí celá zeď. Někdy to jde postupně a někdy to přijde jako lavina. Dotyčný se při tom cítí, jako by ho přejel vlak. Tak buďte připravený. A co se těch zubů týče, tam už jsme žádost o zaplacení dentálních úkonů podali nadaci sami. To jsme mohli, protože se jedná o medicínskou záležitost. Jako důvod jsme uvedli špatné trávení.“

„Takže dostanu klapačku?“

„Prosím?“

„Vyndavací zuby.“

„Doufám, že něco lepšího. V Mühldorfu má praxi opravdu výborný stomatolog.“

„Ne zubař?“

„Stomatolog je zubař.“

„Díky, doktore,“ na chvíli jsem se odmlčel. „Ještě něco. Chodím cvičit do tělocvičny. Ale při běhání v parku jsou ze mě někteří pacienti nervózní. A abych byl upřímný, já z nich trochu také. Mohl bych běhat venku?“

„Plátěnky a teplákovou soupravu jste vyfasoval, takže… Proč ne? Víte, co je to kilometr?“

„Tisíc metrů.“

„Výborně! Tak to je rádius, který budete dodržovat ve vašem vzdálení se od ústavu.“

V domečku u brány jsem zastihl jednoho z Fritzů. Byli dva a střídali se ve službě a opravdu měli oba jméno Fritz. Byli to váleční invalidé a jednomu scházela noha a druhému ruka. Dneska tu byl ten bez nohy. A oba nosili staré vojenské uniformy bez označení.

„Kam to pořád běháte, Adame? Že by za ženskýma, nebo jste něco ztratil?“ zeptal se mě Fritz.

„Jo, paměť. Pořád doufám, že bych ji tam mohl někde najít.“

Fritz se zachechtal a otvíral mi branku vedle hlavní brány. „A když už budete v tom hledání, porozhlídněte se po mé původní noze, jestli se tam někde neválí. Docela by se mi hodila.“

Okolí zámečku bylo nádherné. Krajem se vinula říčka, místy rozevřeným údolím, aby se po pár stech metrech vtěsnala do soutěsky, avšak dostatečně prostorné, aby kolem ní mohla vést cesta. V místě, kde se soutěska znovu rozevřela, se rozkládalo umělé lesní jezírko, které nechal pravděpodobně vybudovat některý z předchozích majitelů panství. Asi kilometr od zámečku ležel malý klášter Heiligen Kreuz.

Někdy jsem zaběhl až k němu a zpátky po skalách a zaječími pěšinami znovu k potoku. Většinou jsem se i vykoupal v jezírku. Nikdy jsem se tam s nikým nepotkal. Místo bylo sice kouzelné, ale voda téměř ledová. Skočil jsem z asi dvoumetrové skalky do měkké lesní půdy, místy pokryté mechem, místy hrabankou. Nebylo to třeba, přesto jsem dopad zmírnil kotoulem, kterému se, jak jsem se dočetl, říká parakotoul. Ještě než jsem se postavil na nohy, ozvalo se zoufalé vyjeknutí a následovalo prosebné: „Mein Gott!“

„Neber slova božího nazmar!“ pronesl jsem káravě. „To byste měl vědět, otče.“

„Skoro jsem na jednu chvíli, byť krátkou, nabyl přesvědčení, že se o mou tělesnou schránku pokouší ďábel.“ Představený kláštera Heiligen Kreuz, opat Herman Grünner, si zcela nekřesťansky uplivl. Byl to žoviální šedesátník s kulatou naducanou hlavou a nepomačkanou kůží. Jeho šedivé obočí mu nad očními oblouky trčelo jako prales.

„Ten se přece pokouší o duši.“

„Co to tu vyvádíte, Herr Flieger? Kdyby mě tu ranila mrtvice, dalo by se vaše chování považovat jako dokonaný pokus o vraždu.“

„Nejsou tu žádní svědci.“

„Aha. Musím si sednout,“ pronesl Grünner ublíženě a posadil se na vyvrácený strom. Sedl jsem si vedle něj. „Tak co to tu vyvádíte?“ nenechal původní otázku zapadnout.

„Sportuji.“

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Někde jsem si přečetl osobní hodnocení několika bývalých činovníků Třetí říše. Všiml jsem si, že jsou téměř totožná, jakoby psaná přes kopírák. Sportovec, obětavý otec rodiny, oddaný národně socialistickým idejím, vzorně a nadšeně plnící si své povinnosti, příkladný…“

„Nemusíte pokračovat, já znám ta hodnocení. Co z toho, kromě sportování, se týká i vás?“

„To nevím, proto jsem v tomhle ústavu.“

„Věříte v Boha? Na bohoslužbách jsem vás zatím viděl sporadicky, u svaté zpovědi nikdy.“

„Jak to mám vědět?“

„To přeci nemá s vaší nemocí nic společného. Buď věříte, nebo ne.“

„Takže takhle jednoduché to je? Když se tedy zeptáte půlročního dítěte, věří-li v Boha, čekáte od něho odpověď?“

„Ale to přece…“

„Žádné ale to přece, mně je necelý půlrok. Nic před tím si nepamatuji. Malé dítě přece věří tomu, k čemu ho vedou rodiče. Když ho vedou ke křesťanství, je křesťan. Když jsou jeho rodiče bezvěrci, je bezvěrec. Když jsou Židé, je Žid, a když mohamedáni, je mohamedán. Až když vládne vlastním rozumem, může se rozhodnout jinak. I když, jak jsem se dočetl, je změna víry u mohamedána téměř vyloučená. A jak můžu jít ke zpovědi, když nevím, jestli jsem křesťan?“

„Na půlroční dítě jste dost vychytralý, Herr Flieger.“ Grünner se ke mně otočil a zkoumavě mě pozoroval. „Koneckonců, bez jistého vzdělání byste asi těžko mohl dělat pilota.“

„Třeba jsem ho nedělal. Možná jsem jen ukradl letadlo a moje neumětelství zapříčinilo, že jsem se zřítil.“

„Nezpůsobilo to neumětelství, ale nedostatek benzinu.“

Nebylo nic divného na tom, že o mně opat Grünner tolik věděl. Docházel do našeho Institutu der Hoffnung, aby se staral o duchovní stav jeho obyvatel. O duševní se starali doktoři. Zřejmě mohl nahlížet do našich spisů, a pravděpodobně to tak i dělal. Bylo s podivem, že si vzal na starost lidi z ústavu právě on, představený kláštera. Jen někdy se nechal zastupovat některým z ostatních bratrů.

Opat Grünner se zvedl. „Půjdu a už mě neděste. A co se vaší víry týče, pamatujte si, že v našem klášteře můžete žádat o pomoc, ať jste věřící, či nikoliv.“

„Ať jsem byl předtím čímkoliv?“

„Milosrdenství Boží je veliké – to byste měl vědět.“

„Il ya une trés belle journée, monsieur Flieger. Voulez-vous faire une promenade? Ou vous ne vous sentez pas bien?“[1]

„Au contraire, je me sens formidable. Et ne pas etre au meme moment dans la présence ďune belle femme, cela serait un péché,“[2] odpověděl jsem bez zaváhání. Seskočil jsem z parapetu okna naší ložnice, kde jsem seděl a díval se skrze mříže do parku, a otočil se ke krásně zrzavé profesorce Helze Mellendorfové.

„Trefa – jako na střelnici,“ vycenila na mě vítězoslavně svůj oslnivý chrup. „Potom že jsou jazykovědci k ničemu. I když, u zde přítomného pana Meiera se úspěch nedostavil,“ obrátila se k posteli, kde si hověl přestárlý poručík.

„On se jenom dovede líp přetvařovat,“ pokusil jsem se ho vyrušit z jeho předstírané bohorovnosti.

„Tak my máme na pokoji Frantíka,“ odpověděl Meier s despektem.

„Že někdo mluví cizím jazykem, ještě neznamená, že musí být bezpodmínečně příslušníkem toho národa. Je to jen otázka vzdělání. Znám lidi, kteří ovládají pět i více cizích jazyků.“

„Ale ti vědí, kam patří. Na rozdíl od zde přítomného pana Fliegera.“

„A vy víte, pane Meiere, kam patříte?“ vrátila Mellendorfová smeč. Nečekala však na odpověď a vzala mě za loket. „Venku je opravdu krásně, Adame,“ připomněla.

„A zde poněkud dusno, i když jsou otevřená okna.“

Vyšli jsme před zámeček a cestou se bavili – francouzsky. Pak jsme si našli prázdnou lavičku.

„Nuže?“ zeptala se, když jsme se posadili.

„Nuže – umím francouzsky.“

„Nezaváhal jste ani v jednom slově.“

„Možná že jsem opravdu Francouz.“

„Tak to nemusí bezpodmínečně být. Když jste se probral z bezvědomí, vaše první slova byla v němčině. Kromě toho moje, ale ani vaše francouzština není dokonalá.“

„Moje první slova byla německá, protože všichni kolem mě mluvili německy.“

„Vykřikoval jste německy ještě v částečném bezvědomí. Ale možná ovládáte i víc jazyků.“

„Vypadám až tak inteligentně, paní profesorko?“

„Možná by bylo lepší, kdybyste mi říkal Helgo.“

„Jak si přejete – Helgo. A neměli bychom si na to připít?“

„Připíjí se na tykání, ale tak daleko ještě nejsme a myslím, že nikdy nebudeme. Pokud by se tak stalo, slibuji vám, že bych pro tu příležitost přinesla čerstvou vodu ze studánky svatého Eberharta.“

„A to se pije, nebo se v tom máčí nohy?“

„Dle uvážení.“ Mellendorfová si prohrábla rukou svoji bohatou hřívu. „Ale k tématu. Napadlo mě, že bych sem mohla postupně přivést někoho, kdo ovládá další jazyky. Jsem si skoro jistá, že by se z vás dalo ještě něco vydolovat. Já, bohužel, ovládám z cizích jazyků kromě francouzštiny už jenom latinu. Ale ta, jak známo, se v této době už příliš nepoužívá. Ledaže byste byl doktor nebo kněz. Což předpokládám asi nebudete.“

„Z čeho tak soudíte? Snad z mých vyražených zubů? Doktor může zpackat nějakou operaci a některý z příbuzných si to s ním přijde vyřídit. A kněz… Všichni jsme tvorové chybující.“

„Možná byste se měl v knihovně poohlédnout po nějakém cizojazyčném díle.“

„Možná to udělám.“

Mellendorfová se zvedla. „Nemusíte mě doprovázet,“ řekla, když zaznamenala můj pokus napodobit ji.

4

Byla noc a hodiny na věži odbíjely jednu po půlnoci. Nevím, proč jsem byl vzhůru, protože ode dne, kdy jsem začal pravidelně sportovat, jsem neměl žádné poruchy spánku. Snad to bylo zjištěním toho, že ovládám další jazyk a co z toho pro mne vyplývá… Také jsem se pokoušel skládat fragmenty, které za předešlých pohovorů a dalších postupů, jež se mnou byly v tomhle ústavu praktikovány, vyplynuly na povrch. Ale fragmenty nakonec zůstaly jen střepinami, které se mi zabodávaly do mozku, a to bylo všechno. Ale po nějaké skice, natož po uceleném obrazu, ani památky.

Z postele v protilehlé části místnosti se zvedla postava, no postava, ve skutečnosti to byl, abych byl upřímný, Klaus Bürke. Přešel do středu pokoje, chvíli tam jen tak stál, ale pak se z něho vydralo naléhavé a po jeho dlouhodobém mlčení jako otvírání starých vrat skřípavé: „Ale to já jsem přece nevěděl!“ Přešlápl z nohy na nohu a nakonec se vydal ke dveřím.

Ty za ním vzápětí zaklaply.

„Má nové informace! Proč nám je tedy nesdělil? Zřejmě to už začalo. A co máme teď dělat my?“ Joachim Heller se posadil na posteli. „Vždyť jsme v pyžamech. Ústavní řád nařizuje, být po desáté večer v pyžamu.“

„Jdi se ho zeptat, ty trotle,“ poradil mu výsměšně Meier.

„Ale ústavní řád nedovoluje…“

„Drž hubu a spi. Ústavní řád nařizuje noční klid,“ peskoval ho dál Meier.

„Jistě. Kázeň především. Hlavně aby nevypukl chaos,“ podvolil se Heller, který měl problém si bez příkazu dojít i na záchod.

Sestře Ingrid Schullerové bylo něco přes třicet a nebyla žádnou oslnivou kráskou. Možná to bylo tím, že nepoužívala žádná líčidla, dokonce ani rtěnku. Postavu však měla excelentní. Nikdy jsem ji neviděl jinak než v ústavní uniformě, ale i ta jí zvláštním způsobem slušela.

Když ráno vešla do našeho pokoje s léky pro Hellera a Bürkeho – já a Meier jsme žádné léky nedostávali –, stál jsem u okna a díval se do parku.

„Takže, pánové, máme nový den a doufám, že pro vás bude příjemný. Přistoupila k Hellerovi, podala mu jeho léky a počkala, až je spolkne. Když se podívala k Bürkeho posteli, povytáhla obočí. „Proč tu pan Bürke není? Má snad nějaké trávicí potíže?“ To byla asi jediná možnost, která ji napadla, protože Klaus Bürke jinak prakticky neopouštěl pokoj.

„Je konec léta a stromy začnou vydávat své plody. A jeden už je obtěžkán a je připraven ke sklizni,“ pronesl jsem a dopřál si znovu výhled do parku.

„Cože?“ zeptala se Ingrid nechápavě.

Pokynul jsem jí rukou, aniž bych se otočil. Přistoupila k oknu a já ucítil vůni ženy.

Chvíli těkala pohledem, ale vzápětí vyjekla: „Ach bože, to ne!“

Objal jsem ji kolem pasu, nevytrhla se mi a já ji k sobě ještě víc přitiskl. Ženy potřebují v takových chvílích oporu a já jsem jí ji rád poskytl. Klaus Bürke visel na silné větvi dubu a pod nohama se mu válela bílá židle od zahradního stolku. Objímat ženu při pohledu na oběšence není běžné. Nevzpomínám si, že bych se chtěl dostat k ženě podobným způsobem. Ale možná že jsem dříve tak činil za mnohem podivnějších okolností, jenže to si nepamatuji. Ve chvíli, kdy jsem začal pociťovat vzrušení, mne od sebe odstrčila.

„Zbláznil jste se, Adame?“ okřikla mě.

„Jen jsem vám chtěl poskytnout oporu,“ odpověděl jsem pokrytecky.

„To vidím,“ sjela pohledem na spodní díl mého pyžama, který se v jednom místě nepřirozeně nadouval.

„Posaďte se, Adame,“ vyzval mě profesor Vogel po mém příchodu do jeho pracovny. Když jsem tak učinil, pokračoval: „Mohl byste mi přiblížit tu dnešní politováníhodnou událost?“

Zopakoval jsem mu události dnešní noci a následného rána.

„Nenapadlo vás po neobvyklém chování Bürkeho vyjít za ním ven?“

„Ne. Mohl jít na záchod…“

„Ale nešel.“

„Za to já nemůžu.“

„Ráno jste se prý choval podivně.“

„Byl jsem svědkem podivné události.“

„Neprojevil jste prý žádné emoce. Pokud nebudeme brát v potaz skutečnost, že jste při pohledu na oběšeného začal objímat zdravotní sestru a měl erekci.“

„Chtěl jsem ji utišit.“

„Viděl jste ve svém životě víc takových věcí?“

Odpověděl jsem až po chvíli, abych udělal profesorovi radost tím, že přemýšlím. Stejně si myslím, že i kdybych si na něco vzpomněl, neřekl bych mu to.

„Možná že jsem viděl, ale oběšenec se mi nevybavuje.“

„Dobře,“ profesor na další otázky rezignoval. „Jen jsem vám chtěl říct, že dneska přijedou pánové od CIC[3], tedy zpravodajské služby armády Spojených států. Už jste je tady viděl, ale zatím jste se míjeli. Na dnešek si vyžádali tři složky našich pacientů. A jedna z těch složek je vaše. Takže: nikam se nevzdalujte, abyste mohl být k dispozici.“

„Jistě, pane profesore,“ odpověděl jsem úslužně a zvedl se od stolu.

„Ještě něco.“ Profesor se na mne podíval naléhavým pohledem. Ale byla v něm i výstraha, obava a snaha něco mi sdělit, něco, k čemu se však neodhodlal. „Oni se ptají jinak než my. Jejich úkolem není vás uzdravit, ale zjistit, kým jste byl. A u toho pohovoru nikdo z nás nebude, abychom ho mohli alespoň částečně usměrňovat. Tak buďte opatrný.“

Byla to pravda. Ti pánové sem čas od času přijížděli. Někdy v černém buicku, jindy v zeleném studebakeru. Občas si s sebou odvezli některého z pacientů, které většinou zase vrátili, ale někdy také ne. Tentokrát přijeli v černém buicku. Na řadu jsem přišel až jako třetí. Mohlo to mít skrytý význam, a nemuselo to znamenat vůbec nic.

K dispozici měli kancelář účetního Schwartze, který se z ní vždy po jejich příjezdu okamžitě odporoučel a šel se třást někam jinam. Židli mi nenabídli, a tak jsem si sedl bez vyzvání, aby se nemuseli nutit do nějaké zdvořilosti.

Byli dva. Většinou bývají dva. To už jsem ze svých útržkovitých vzpomínek věděl, že bývají většinou dva. Nevím proč, ale jeden je asi málo a tři už moc. Měli na sobě civil, ne nějak zvlášť laciný, ale také ne mimořádně kvalitní. Pod saky měli každý na levé straně bouli, a pokud se nejednalo o nějaký přebujelý nádor, což bylo nepravděpodobné, že by byli oba stejně postižení, muselo se jednat o pouzdra s pistolemi.

„Jste Adam Flieger?“ zeptal se ten menší dost špatnou němčinou.

Najednou jsem věděl, že v takové situaci jsem se už ocitl víckrát. A také se mi vybavilo, že jsem si svým přístupem k takovým pohovorům příliš neposloužil. Na druhou stranu bylo pravdou, že jsem je všechny nějak přečkal a pořád jsem naživu. Cítil jsem vzrušení, samozřejmě jiné než ráno při dotýkání se sestry Ingrid. Možná jsem se měl bát, ale jakékoliv vytržení z monotónního života v ústavu mne nabíjelo novou energií. Bylo to jako šlapat hadovi na ocas nebo mlátit klackem do vosího hnízda.

„Říkají to o mně. Ale já bych tomu nevěřil – ta pravděpodobnost je velice malá. Protože když vám dají jméno tady v ústavu, jaká je pravděpodobnost, že jste se tak jmenoval i předtím? Jedna k milionu, deseti milionům, sto milionům?“

„Zdá se, že pán je vtipálek,“ poznamenal ten robustnější s poněkud lepší výslovností. „Ale na žerty jsme tady my.“

„No, já od vás zatím nic žertovného neslyšel.“

„To by stačilo. Nebo…“

„Nebo mě zmlátíte?“

„Dostal jste v životě hodně nakládaček?“

„Pár jsem jich asi dostal,“ vycenil jsem na ně zuby. Ty vyražené byly spodní, tak jsem se musel při cenění hodně snažit.

„Ve vašich materiálech se píše, že jste při jakémsi výslechu dostával elektrické šoky. Proč jste si vzpomněl zrovna na tohle?“

„No, pánové, pokud byste si měli ve vašem zapomnění aspoň něco vybavit, pak by to bylo tohle, kdyby vám někdo pouštěl elektrický proud do koulí.“

Ten větší podvědomě stiskl kolena k sobě a pak asi zpozoroval, že jsem si jeho reakce všiml, a nebyl na svoje chování pyšný.

„Prý jste je zabil,“ zeptal se rychle, aby odvedl od svých kolen pozornost.

„A vy byste to nechal být? Podívejte se: koule mám jenom jedny a tehdy jsem byl přesvědčený, a i teď jsem přesvědčený, že je budu ještě potřebovat.“

Tomu menšímu přelétl přes obličej úsměv. „Nás byste také zabil?“

„Já si myslím, že na světě je hodně zla. A pokud ho někdo páchá, měl by být ze světa odstraněn. Jako svrab, neštovice a podobně.“

„S vaším názorem lze jen souhlasit. Jenom doufám, že se to nebude týkat i vás, až si o vás zjistíme víc informací. Ale dál. Z vašich materiálů také vyplývá, že jste pilot, boxer, mluvíte německy a francouzsky. Je to tak?“

„Ne úplně. Možná jsem pilot, možná také boxer, ale určitě mluvím německy a francouzsky.“

„Co jste dělal v Československu?“

„To kdybych věděl. Možná by pomohlo, kdybyste se jich zeptali.“

„Jo?“ odfrkl si ten větší, teď už s koleny zase od sebe. „Víte, co je to železná opona?“

„To vím zcela jistě. Je to takové železné zařízení v divadle a má zabránit šíření požáru.“

„Jistě. Ale je to také pojem, který vyslovil asi před třemi lety Winston Churchill a zhruba vystihuje stav, který nastal rozdělením Evropy. Ony se totiž poněkud přeskupily síly, ze spojenců se stali nepřátelé a z někdejších nepřátel naopak spojenci. A to Československo se momentálně nachází na druhé straně a je velmi pravděpodobné, že by se s námi o vás nebavilo. My to přesto zkusíme jinými kanály, když o to tak stojíte. Možná že ty zuby vám vyrazili zrovna oni.“

„Máte pravdu. A kdyby tam někde ještě ty moje zuby měli, ať mi je pošlou. Už jsem na ně byl zvyklý.“

„Cože? A na co si ještě vzpomenete?“

„Jeli jsme někam autem, pak jsme zastavili, já vystoupil, vlezl do letadla a pak odletěl.“

„A oni vás nechali odletět?“

„Já jsem je před tím zastřelil.“

„A dál?“

„Dál už si nic nepamatuji.“

„What do you think, Jack? Will we press the fascist this very day?“[4]

„I don’t know, Harry. I’m hungry. For today let’s knock it off.“[5]

„I’m not a fascist, Harry. At least, I know this one,“[6] poznamenal jsem rozhodně, navíc s líbezným úsměvem.

„Vy mluvíte anglicky a nechal jste si to pro sebe?“

„Já jsem to do téhle chvíle nevěděl. Až když jste se o mně začali bavit.“

„Dotkl se vás ten fašoun?“

„Fašoun? To jako myslíte, že jsem fašoun, za předpokladu, že pocházím z Německa? Já nevím. Ale… odkud pocházíte vy, Harry?“

„No určitě ne z Japonska. Takže nejspíš z Ameriky.“

„A konkrétně?“

„Do toho je vám sice hovno, ale když vám to udělá radost, tak z Nebrasky.“

„Hm. Onehdá jsem četl (nebyla to žádná pravda), že nějací pasáci z Nebrasky souložili s ovcemi, o které se měli starat. Zoofilie se tomu říká, tuším. Existuje také nekrofilie, to je souložení s mrtvolami, ale to sem teď nepatří. No a co vy, Harry, souložíte také s ovcemi?“

„Jak jste na to přišel, vy idiote?“

„No, vždyť jste z Nebrasky.“

Chvíli to vypadalo, že se na mě Harry vrhne, ale byl jsem teď v kondici, tak jsem se nebál. Ledaže by mě chtěl zastřelit, to by bylo horší. Ale pak ho Jack zarazil.

„Nech to být, Harry, on se ti jen snažil říct, že ne všichni Němci musí být bezpodmínečně fašouni.“

„Na to já mu seru. A ty,“ obrátil se na mě, „si dávej příště bacha. Mám tě v hledáčku.“

„To je člověk hned klidnější, když ví, že má o něj někdo starost,“ odpověděl jsem tak mile, jak jsem jen dokázal.

Byl jsem v dobré náladě a po chodbě jsem se jen vznášel. Udělal jsem si nové nepřátele a zcela určitě ne poprvé. Ale člověku to trénuje pozornost a brání mu, aby upadl do letargie.

5

Uběhl jsem asi dva kilometry, počkal jsem, až zchladnu, svlékl se donaha a ponořil do jezírka. Voda neměla víc než osmnáct stupňů, ale na omrzliny to nebylo. Nejdříve to byly tisíce jehliček, ale po chvíli se otupily, a pak se dokonce dostavil falešný pocit horka. Voda byla průzračná, a jak jsem ji rozrážel, viděl jsem, jak se pod hladinou pohybují stvoly vodních rostlin. Několikrát jsem jezírko přeplaval a nakonec vylezl v místě, kde jsem zanechal šaty. Nechal jsem je ležet, kde byly, a vylezl na velký oblý kámen, nebo spíše menší skálu. Byla vyhřátá, já se položil na záda a zadíval se na oblohu, po které plulo jen pár bílých mráčků.

Pokoušel jsem se zachytit a utřídit ty útržky paměti, které se mi doposud podařilo vydolovat. Také mě takový slabý hlásek ponoukal, abych to nechal být. Možná měl pravdu. Třeba jsem byl esesákem, třeba dokonce v koncentráku, jak se teď o tom všude píše, a až na to ti američtí hoši, které jsem před pár dny asi dost naštval, přijdou, zaklapnou mi na rukou klepeta a já skončím na špagátu jako chudák Bürke – navíc nedobrovolně. Pak by bylo ale lepší, kdyby se mi paměť vrátila přeci o něco dřív a já mohl vzít roha. Jenže ta možnost mi nešla dohromady s tím, jak jsem v současné době uvažoval. Ale třeba to byla jen brána, kterou jsem se podvědomě snažil udržet zavřenou, abych oddělil minulost od současnosti.

Prochladlost z koupele byla už ta tam a paprsky slunce jako by mne celého prostupovaly. Měl jsem přivřené oči a nebyl jsem daleko od toho, abych usnul. Pak jsem uslyšel šplouchnutí a posadil se. V jezírku plavala víla. Musela to být víla, protože byla úplně nahá. To víly ostatně dělají – že se koupou nahé. Nikde jsem totiž neslyšel, že by si oblékaly plavky – to by potom nebyly vílami.

Byla ke mně otočená zády a já jí neviděl do obličeje. Přesto jsem si byl skoro jistý, že je to Ingrid. Na druhé straně jezírka se otočila a plavala zpátky – byla to Ingrid. Doplavala do míst, kde už dosáhla na dno, a postavila se na nohy. Vypadala téměř identicky s tím, jak jsem si ji vykreslil ve svých představách – bez její ústavní uniformy.

„To jste tam dlouho nepobyla!“ zavolal jsem na ni přátelsky.

Podívala se směrem, odkud uslyšela hlas. Na skále uviděla zlého lesního skřeta, který na ni cenil zuby, ovšem kromě těch vyražených.

„Co tady děláte?“ zeptala se káravě.

„To, co vy. Byl jsem se tu vykoupat. Ale voda, jak jste si sama určitě všimla, není z nejteplejších. Tak jsem si vylezl na skálu, abych se vyhřál.“

„Zmizte!“

„Jak si přejete.“ Zvedl jsem se, slezl z toho šutru a šel k ní.

„Řekla jsem, abyste zmizel!“ zopakovala. Stála pořád na stejném místě v jezírku, ale k mému potěšení nepoužila ruce k tomu, aby si zakryla to, co bych neměl vidět.

„To také dělám. Ale možná jste si všimla, že moje šaty leží kousek od vás. Spíš bych řekl, že jste si nemohla nevšimnout.“

„Co si to dovolujete!“ vykřikla a rozběhla se ke mně. Napřáhla ruku k políčku, ale řekl bych, že mi ho ve skutečnosti dát nechtěla. Ale možná jsem se mýlil. Nehodlal jsem však čekat, jestli ten políček opravdu dopadne na moji tvář, a za tu ruku jsem ji chytil. Stáli jsme jen kousek od sebe a měřili se pohledy. Můj pohled jí připadal zřejmě příliš drzý a začala se kroutit. Chytil jsem ji druhou rukou kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Byla po koupeli ještě studená, ale ten chlad byl jako největší žár. Její ztuhlé bradavky se mne chystaly každou chvíli probodnout. „A co dál?“ zeptala se vyzývavě.

„To bude spíš záležet na tobě. Já už jsem všechno zapomněl.“

„To bych neřekla, soudě podle toho, co se mi snažíš zatlačit mezi nohy.“

„Jsou určité věci…,“ snažil jsem se ještě dál mluvit nesmysly, ale to už jsme klesali do vysoké lesní trávy, která rostla kolem jezírka.

Ten pocit, kdy jsem se v ní utopil, se nedal k ničemu přirovnat. A pokud jsem takové věci dělal i dříve, což bylo velmi pravděpodobné, či spíše jisté, nedovedl jsem pochopit, že mi něco takového po celé ty měsíce od mého pádu nescházelo. Bohužel, ty krásné chvíle trvaly jen krátce.

Podívala se na mě tázavě, pak jí zaškubaly koutky úst. „Takhle to dělají stíhači, přiletí, vysypou ze sebe dávku a mažou pryč?“ zeptala se s despektem. Setřásla mě ze sebe a postavila se na nohy.

„Takhle to prý dělali kotláři. Nalétli nad vlak, vystřelili varovnou dávku, aby si mohli lidé vystoupit, udělali otáčku a při dalším náletu vlak rozstříleli.“ Chytil jsem ji za kotník. Nesnažila se mi vyškubnout a odhadovala mě svým pohledem. Pak jí opět zacukaly koutky úst. Otočila se, jednou nohou mě překročila, ještě chvíli zaváhala a pak si na mě sedla. Na konci jsem mohl konstatovat, že došlo k totálnímu zničení vlaku, lidé však přežili.

Ještě jednou jsme si šli zaplavat, pak si vzali své šaty, vylezli na balvan a uvelebili se tam.

„Chodíš sem často?“ zeptal jsem se.

„Ani ne. Ale měla jsem nějakou práci v klášteře, tak jsem si cestou zpátky řekla, že malá koupel ve studené vodě neuškodí.“

„Nevěděl jsem, že ústav má povinnosti i ke klášteru.“

„To nejsou povinnosti, jen vzájemná výpomoc.“

„Onehdá jsem tady narazil na opata a trochu ho nechtěně vystrašil. Kdyby nás tu před chvílí viděl, asi by mu upadla ruka od křižování.“

„On by to přežil. Myslím, že teď mají jiné starosti než zvedat pohoršeně obočí.“

„Jaké starosti?“

„Jako všichni,“ odpověděla vyhýbavě. „Zapomeň na to.“

„Proč ses se mnou dneska milovala?“ pokračoval jsem ve vyptávání, protože kontakt s ní nebyl dneska tím prvním. Kromě objetí, kterého se jí ode mne dostalo při pohledu na oběšeného Bürkeho, došlo ještě k jednomu. Před dvěma dny, když přišla na noční kontrolu našeho pokoje, zastavila se u mé postele a dívala se na mne. Možná že si myslela, že spím, ale možná že také ne. Ta chvíle, kdy u té postele stála, nebyla krátká. To říkám proto, aby nevznikl názor, že jsem jakési nezvladatelné zvíře. Skutečnost však byla taková, že jsem jí sáhl mezi lýtka a pomalu jel rukou nahoru. Když už jsem byl hodně vysoko nad jejími koleny, sevřela mi ruku mezi stehny a dál nepustila. Pak odstoupila a bez slůvka opustila náš pokoj.

„Proč jsem se s tebou milovala?“ zopakovala moji otázku. „Nejspíš proto, že je po téhle válce dost velký nedostatek mužů.“

To bylo tedy hodně přímočaré. „Takže jsi mě jen použila…“

„Pokud tě to utěší, kdybych jen chtěla někoho použít, našli by se i jiní. Mohla bych zajít za Fritzem bez nohy, podruhé za Fritzem bez ruky…“

„No to mi zvedlo sebevědomí, když sis nakonec zvolila Adama bez zubů a bez paměti.“

„Opravdu se ti nevybavuje vůbec nic?“

„Něco málo, ale jsou to jen takové záblesky, z kterých se nedá nic dohromady sestavit. A co tvoje vzpomínky?“

„To jsou moje vzpomínky, ale do těch nikomu nic není – ani tobě,“ odpověděla odtažitě a v té odpovědi byl chlad. Natáhla se po svých šatech a začala se oblékat.

6

Šel jsem si pro nové zuby. No, ne tak docela. Bylo mi řečeno, že cesta k nim bude poněkud delší a bude představovat nejméně tři, možná čtyři cesty k dentistovi. To mi nevadilo, protože času jsem měl dost. A kromě toho to pro mne skýtalo možnost opustit bránu ústavu. A navíc, šel jsem v doprovodu doktorky Marlen Uttendorfové. Jen tenhle fakt už stačil k tomu, aby se člověk cítil na světě mnohem lépe.

Ve skladu pro mne našli docela obstojný oblek, dokonce s kravatou, na hlavě jsem měl plstěný klobouk a… Uttendorfová v letní halence, lehké sukni ke kolenům a červených botách na vysokých a širokých podpatcích vypadala stejně o mnoho lépe.

Mühldorf, čítající asi tisíc hlav, ležel zhruba jeden a půl kilometru od Institutu der Hoffnung a dva a půl od kláštera Heiligen Kreuz. Tato tři místa visela jako tři korálky zavěšené na šňůře, kterou tvořil potok, i když někdo tomu říkal říčka. Jmenovala se Traumwasser, docela příhodný název, když v její blízkosti ležel ústav, kde chovanci zůstávali po traumatu v podivném snu, aniž by přitom museli bezpodmínečně spát.

Nejdříve jsem zahlédl štíhlou a vysokou věž kostela svatého Rufuse a pak se začaly objevovat střechy dalších domů. Městečko bylo zcela nepoškozené válkou a vypadalo úplně jinak, než jak vypadala města v týdenících, které nám byly promítány před filmy, jež jsme v rámci terapie měli možnost občas zhlédnout v ústavu.

„Tady nebyla válka?“ zeptal jsem se Uttendorfové.

„Najdou se taková místa. Mühldorf měl prostě štěstí. Takhle vypadalo Německo před válkou.“

„Proč nás jen ti zlí spojenci museli napadnout? Tak hezky jsme si tu žili…“

„Á, pan jízlivý. Teď, když je po všem, je snadné říct, co se mělo a co ne. Budu velmi zvědavá na váš názor, až se vám opravdu vrátí paměť v celém rozsahu. Zrovna u vás může mít prozření dramatický průběh.“

„Myslíte, že si hodím mašli jako Bürke?“

„Myslíte, že se mu ten den vrátila paměť?“

„Zcela jistě. Nikdy předtím neřekl jediné slovo. Tu noc náhle vstal, zakřičel: Ale to já jsem přece nevěděl! Víc neřekl a šel se oběsit.“

„A vy jste proti tomu nic neudělal.“

„Zaprvé jsem nevěděl, že se chce oběsit, a zadruhé, i kdybych věděl, nejspíš bych s tím také nic neudělal, protože to byla jeho volba. Možná, vzhledem k tomu, na co si vzpomněl, ta nejlepší.“

„Jste cynický, ale možná máte pravdu.“

„On vám stačil něco říct?“

„Neřekl ani slovo. Ale Američané nedávno jeho složku doplnili o údaje, které přišly před měsícem z Polska. Dali nám určitou lhůtu, abychom se mu pokusili vrátit paměť, aby mohl vypovídat a případně se hájit před soudem. Jinak že si ho odvezou a postaví ho před soud tak, jak je.“

„To můžou?“

„Jistě. Přestože od loňska máme jakousi Spolkovou republiku Německo, na jejíž spolkové země byly přeneseny jisté samosprávné pravomoce, stále tu rozhodující moc drží okupační mocnosti. Řekli nám, že Bürkeho by u soudu stejně zastupoval obhájce, ať už bude při smyslech, nebo ne. A kromě důkazních materiálů budou k dispozici výpovědi svědků a nakonec to bude soudce, kdo rozhodne. Mohl by ho stejně tak dobře poslat domů, jako na šibenici.“

„A vy jste mu z té složky začala osvěžovat paměť a ono se vám to povedlo.“

„Chcete mi snad jeho smrt dávat za vinu?“

Na cestě ležel kámen a já ho nakopl botou. Letěl pěkně daleko a Uttendorfová se na mě nesouhlasně podívala.

„Co bych vám dával za vinu? Děláte jen svoji práci. A možná máte pravdu v tom, že bude zajímavé, až se vrátí paměť mně – jestli někdy. Ale špagát schovávat nemusíte, já se věšet nebudu.“

Dentista byl malý človíček, zařízení jeho ordinace bylo poněkud zastaralé a já uvažoval o tom, že když asi trhá nějakou zapeklitou stoličku, musí si na ni volat o pomoc. Na druhou stranu se říká, že malí lidé jsou zarputilí, takže to asi zvládá bez pomoci. Sedl jsem si do křesla a s obavou pozoroval řemínky převodů na konzole. S úlevou jsem zjistil, že vrtačka je na elektrický pohon. V jedné němé grotesce, kterou nám promítali v ústavu, jsem viděl, jak si pacient musel šlapat na nožní pedál, aby se frézka točila. Což bylo jádrem problému, protože komu by se chtělo působit sám sobě bolest?

Uttendorfová zůstala v čekárně a dentista se pustil do práce, kterou dost zevrubně komentoval. Pokud čekal, že mu budu odpovídat, spletl se. Protože s pusou otevřenou dokořán se konverzace vede dosti obtížně.

„Tady vsadíme tři zoubky a budou ještě o něco lepší nežli ty původní,“ chválil dopředu svoji práci.

„Já myslel, že mi tam dáte zuby normální velikosti,“ zmohl jsem se na poznámku, když mi vytáhl ruku z pusy. „Pochybuji, že když mi tam vsadíte dětské zuby, že by dorostly.“

„Pán je šprýmař a veselé mysli,“ odpověděl dentista pobaveně. „To je dobře, protože je třeba dívat se dopředu a netruchlit nad tím, co se už nedá změnit. Samozřejmě že náhradní chrup bude, jak má být.“

„A jak tam budou držet? Doufám, že si je nebudu muset na noc dávat do skleničky s vodou.“

„Jistěže ne. Spodní konce zasadíme do dásní a zuby bude držet můstek, který bude upevněn k sousedním zdravým zubům.“

„A z čeho ten můstek bude?“

„Nadace, která tento zákrok hradí, je opravdu velkorysá. Ten můstek bude ze zlata.“

Představil jsem si ty bedny s vytrhanými zuby umučených vězňů. Samozřejmě se zlatými korunkami, které další vězni museli odstranit, aby… Možná že se té nadaci něco z toho podařilo ulít, to bylo velmi pravděpodobné, a teď…

„Nechci mít hubu plnou zlata.“

„Ale proč? Víte, že jsou lidé, kteří si nechají vsazovat do úst zlaté korunky, dokonce na zdravé zuby, jen aby dali okolí najevo, že na to mají?“

„Já takové vulgární potřeby nemám.“

„Zlato je tedy podle vás vulgární? Můj ty bože, tak něco takového slyším poprvé.“

„Všechno je jednou poprvé. Je nějaká jiná možnost – kromě vyndavacích zubů, samozřejmě?“

„Platinu si dovolit nemůžete, snad bílý kov…“

„Výborně. A ještě něco. Viděl jsem můstky, kde je kov pouze zezadu a je zahnutý mírně přes hrany zubů.“

„Ale taková práce je mnohem obtížnější, vyžaduje preciznost a materiály musí být mnohem kvalitnější, aby vydržely stejné namáhání, jako když náhradní zub obepíná kompletní korunka.“

„Nezvládnete to?“

„Jistěže zvládnu. Ale bude to nejmíň o polovinu dražší. Bylo mi řečeno, že výše dotace, kterou jste od nadace dostal, je konečná. A pokud vím, vy jste bez prostředků.“

„Já už si peníze nějak obstarám.“

„Jak si přejete. Zatím budeme pokračovat na odlitcích nových zoubků a přípravě na vsazení. A než začneme pracovat na můstku…“

Dál jsem ho už neposlouchal a začal přemýšlet o tom, že bych si měl začít opatřovat nějaké finanční prostředky – a nejen na zuby.

Šli jsme s Uttendorfovou uličkami Mühldorfu a já pozoroval okolní svět. Byl téměř ve všem nový. Kluci před sebou poháněli klacky dva ráfky od kol a zřejmě závodili, kdo bude první na konci ulice, vozka musel přitáhnout koním opratě, aby se jim nedostaly pod kopyta, a vztekle za nimi práskl bičem.

V protisměru projel džíp se dvěma vojáky. Zřejmě se jednalo o Američany, protože džíp byl na kapotě označen bílou hvězdou s paprsky.

„Měl byste chuť na kávu?“ zeptala se Uttendorfová.

„To bych měl, ale jsem bez peněz, jak jistě víte.“

„O tom nepřemýšlejte. Hlavně se dívejte pozorně kolem a snažte se zachytit všechny vjemy.“

Sedli jsme si do cukrárny s velkými výlohami s výhledem na náměstíčko. Po chodnících spěchali lidé za svými povinnostmi, na lavičce pod lipou seděly dvě mladé ženy, před sebou kočárky, obě svíraly jejich madla, aby jim je snad někdo neukradl, ale nejspíš proto, aby mohly houpat své děti. Pravděpodobně to dělaly podvědomě, i když děti zřejmě už spaly.

Servírka nám přinesla kávu, láhev sodovky, dvě skleničky a dva malé dortíky. Když jsme je snědli, vytáhla Uttendorfová krabičku a po krátkém zaváhání mi nabídla cigaretu. Zavrtěl jsem hlavou.

„Nikdy jste nekouřil?“

„To nevím, ale nejspíš jsem kouřil. Něco mi říká, že mi dřív nebyla žádná neřest cizí. Ale nebudu začínat s něčím, na co nemám peníze.“

„Aha.“

„Proč mi věnujete tolik času, doktorko?“ zeptal jsem se poněkud neomaleně.

„Je to součást terapie, takže nechte vaše ego klidně spát,“ utřela mě. „Jste poprvé v běžném životě a všechno má význam, Adame.“ Silně potáhla z cigarety a zadívala se na mě. „Jak mě v duchu nazýváte?“

„Prosím?“

„Uttendorfová, nebo Marlen?“

„Uttendorfová.“

„Proč?“

„Zakázala jste mi oslovovat vás křestním jménem.“

„Jistě! Ale ve svých myšlenkách mě přece můžete nazývat, jak chcete. Třeba krávo.“

„Tak jo.“

„Co jo? Budete mi říkat v duchu krávo?“

„Ne. V duchu vám budu říkat Marlen.“

Vraceli jsme se městečkem zpátky k Institutu der Hoffnung.

Náhle mě na jednom vylepovacím válci zaujal jeden plakát. Docela negalantně jsem se zastavil a nechal jít Marlen dál samotnou.

Zastavila se také a vrátila se ke mně. „Co vás tak zaujalo?“ zeptala se.

„Tenhle plakát,“ ukázal jsem na boxera, jak dává v ringu ránu jinému boxerovi, zřejmě poslední. Protože jeho protivník měl rozpažené ruce a podlamovala se mu kolena.

„Ach, ten?“ zhodnotila to neumělecké dílo. „Nějaký Hanz Krammer. Občas sem zajíždí. Vyhraje zápas a zase odjede.“

„A to je všechno? O soupeři se tu nic nepíše.“

„Ten není do poslední chvíle znám. V podstatě se nejedná o regulérní box, ale o atrakci. Vždycky se tu dopředu přihlásí pár bláznů, ti se zúčastní předkol a vítěz se potom utká s Krammerem. Jsou to jen takoví místní rváči. Všichni absolvují nejméně dvě předkola a vítěz, který se pak postaví Krammerovi, už toho má před zápasem s ním plné zuby, takže samotný zápas je pak bez překvapení. Přesto se vždycky přihlásí někdo, kdo je ochoten nechat si rozbít obličej.“

„Vy jste se už byla podívat?“

„Byla. Není tu toho tolik k zábavě. Ale jen jednou, za víc to nestálo.“

„Chtěl bych tam jít.“

Chvíli si mě zkoumavě prohlížela. „Uvidíme. Zeptám se profesora.“

„To je málo. Pokusíte se ho přesvědčit, že má návštěva boxu by mohla mít významný vliv na…“

„Poroučíte mi?“ Náhle byla velmi odměřená.

„Prosím,“ pronesl jsem podlézavě.

„Uvidíme.“

7

Už dříve jsem si občas přisedl ke karetnímu stolku v parku. Ale jen jsem pozoroval hru – nikdy nehrál. Buď ty karetní hry byly velice jednoduché, nebo jsem karty už dříve hrál. Nebo nebyly jednoduché, dříve jsem je nehrál, ale jsem velmi inteligentní. Osobně se však přikláním ke své vlastní domněnce, že jsem karty dříve hrával, a to dost dobře. Velice brzy jsem rozpoznal, kdo v čem a jakou chybu dělá. Připadalo mi až směšné, jak někdo své chyby dokáže donekonečna opakovat, aniž by se z nich poučil.

Čtyři barvy, za sebou jdoucí karty, to se dá lehce zapamatovat. A která karta už je hozena a která ještě skrytá. Také se dalo podle toho, kdo jakou kartu odhazoval, s velkou pravděpodobností odhadnout, jaké karty asi schraňuje. Vždyť to byla jenom matematika a trochu psychologie.

V den, kdy jsem se rozhodl, že začnu hrát, jsem si zašel za Fritzem bez nohy a požádal ho, aby mi půjčil deset marek s tím, že mu jich večer vrátím dvacet. Potřeboval jsem vstupní kapitál do hry. Zde platilo pravidlo, tak jako ostatně kdekoliv jinde, že se u hracího stolu nepůjčuje, to proto, aby nemohl kdokoliv bez peněz začít hrát. Nepřinášelo to štěstí a také se mohlo docela dobře stát, že ten, kdo přišel s holým zadkem, díky půjčeným penězům oholil ostatní, a ještě se jim vysmál. Půjčovat si a psát úpisy v průběhu hry, to už bylo něco jiného.

Váhal, ale nabídka to byla lákavá. Když už držel bankovku v třesoucí se ruce, zeptal se: „A když prohrajete?“

„Berte to, jako že jste si na mě vsadil. Je to přiměřené riziko sázejícího.“ Ruka s desetimarkovkou se o něco stáhla zpátky. „Ale já vyhraju, Fritzi. A večer jdete domů s dvackou. Pozoroval jsem ty jejich výkony několik dní. Při tom, co předvádějí, by bylo obtížné prohrát.“

„Tak jo,“ podal mi Fritz peníze. „Ale jestli prohrajete…“

„Tak prodáte tu vaši dřevěnou nohu a já vám z nějakého kusu dřeva z lesa vyřežu novou.“

„Hlavně abyste měl stejně dobrou náladu i večer!“ zavolal za mnou Fritz, když už jsem mizel za alejí stříhaných habrů.

Svůj plán jsem měl dobře promyšlený a nesnažil se vnutit mezi hráče hned na začátku hry, kdy bylo v banku ještě málo peněz. Stejně se tady nehrálo o velké částky. Ti lidé tu měli většinou jen to své hubené kapesné, a pokud by měli přijít o nějakou horentní sumu, mohlo by dojít k tragédii, a to by profesor nepřipustil a zábavu tohoto druhu by asi zakázal.

Nakonec jsem si přisedl. Šlo to velice snadno, i když jsem se zpočátku jen tak rozehříval. Během dvou hodin jsem měl před sebou téměř všechny jejich peníze. A když jsem odcházel, vštěpoval jsem si do paměti, že příště budu muset nějaké hry pustit, protože by se mohlo docela dobře stát, že by tu se mnou už nikdy nikdo nehrál. Bylo nutné živit v nich tu jiskřičku naděje, že tentokrát to budou oni, kdo vyhraje.

Nebyl jsem hamižný. Na lístek na box jsem si už vydělal a zuby jen tak hned hotové nebudou. Co se týče kouření, rozhodl jsem se, že s tím nezačnu dřív, než budu přesvědčený, že můj přísun peněz je stabilní.

Den před boxerskou exhibicí – za regulérní zápas se to nedalo považovat – jsem nakoukl do ordinace doktorky Uttendorfové.

„Prosím?“ zeptala se, když mě předtím pozvala dál.

„Zítra je ten box.“

„A pozítří neděle a potom…“

„Ptala jste se profesora?“

„A když ne?“

„Půjdu za ním sám a jsem si jistý, že mě pustí.“

Stiskla rty a pozorovala mě. „A když ne?“ zopakovala po chvíli.

„To už není vaše starost.“

„Aha. Zdá se, že se v Adamovi Fliegerovi probudil ostrý hoch.“ A po chvíli dodala: „Ptala jsem se – můžete jít.“

„Věděl jsem to, přesto děkuji. Pozval bych vás, ale říkala jste, že vám podívaná na něco tak primitivního pro jednou stačila.“

„To máte pravdu. Přesto jdu s vámi. Profesor si přeje, abyste byl při takovém vzrušení pod kontrolou.“

„Takže zítra.“ Vstal jsem a trochu teatrálně se uklonil. Já vím, že jsem měl říct: Bude mi potěšením, ale schválně jsem nic takového neřekl.

Odpoledne jsem si šel ještě zatrénovat. Byl jsem asi v půli toho, co jsem si naordinoval, když se otevřely dveře a do tělocvičny vešla Ingrid.

Pomalu ke mně došla a zeptala se: „Vyhýbáš se mi?“

„To vůbec ne,“ odpověděl jsem provinile jako školák.

„Sbalil jsi Uttendorfovou? Že by byla lepší?“

„To jsem ještě nezjistil a zatím jí ani nesmím říkat křestním jménem.“

„Hajzle.“

Došel jsem ke dveřím tělocvičny a zamkl je klíčem, který zůstal v zámku. Pak jsme se milovali na bradlech a také na švédské bedně…

Cítil jsem, že bych to neměl dělat. Ne kvůli nějakým morálním předsudkům, ale abych se nevysiloval. V podvědomí mi zabrnkala výstraha, že tohle se před zápasem nedělá. Ale vzápětí jsem se té výstraze sám podivil. Vždyť já se půjdu jenom dívat.

8

Byla sobota po páté odpoledne, venku dusno a nebe se zatáhlo mraky. Bylo téměř jisté, že nejpozději do večera vypukne bouřka.

Když nám Fritz bez nohy otevíral branku, mrkl na mě a zcela nekonspiračně vyslovil obchodní nabídku: „Kdybyste potřeboval zase půjčit, jsem vám kdykoliv k službám.“ Jen jsem se na něj spiklenecky ušklíbl.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Marlen.

„Před pár dny mi půjčil pár marek.“

„A proč touží po tom, půjčit vám další?“

„Po pár hodinách jsem mu vrátil dvojnásobek.“

„Na co jste je potřeboval?“

„Šel jsem hrát karty.“

„A?“

„Všechny spoluhráče jsem obral.“

„Nezmínil jste se, že umíte tak dobře karty, nezmínil jste se, že…“

„Řekl jsem to profesorovi – je to v mé složce.“

Uttendorfová stiskla rty a chvíli jsme šli mlčky. Někde v dálce zahřmělo. Měla na sobě květované letní šaty, na hlavě klobouček a moc jí to slušelo. Ale dlouho mlčet nevydržela. „Tak to sakra vysypte! Vybavilo se vám něco?“

„Že umím hrát karty – jinak nic. Snad jen že jsem je asi dřív hrával – a dobře. Dost dobře. A rozhodně jsem asi nebyl tím, kdo by svým neumětelstvím v kartách podporoval finančně druhé.“

Ta slavná exhibice se měla odehrát ve zdejší tělocvičně, která sloužila jak místním cvičencům, tak k volejbalovým a basketbalovým zápasům. Na jedné z delších stran byla pětistupňová tribuna.

Našli jsme si dvě místa zhruba uprostřed a já se díval na ring postavený na palubovce. Pravidelný čtverec, provazy ve dvou řadách… Nemohl jsem od toho obrazu odtrhnout oči. Na krátkou chvíli mi vždycky v hlavě zajiskřilo, jako když se rozsvítí žárovka se špatným kontaktem, aby vzápětí zhasla.

Byli ohlášeni první borci. Řezník z jatek a posunovač od dráhy. Vyhrál řezník. Ne že by byl nějak výrazně lepší, dokonce ani nedokázal uhýbat ranám, ale docela dobře je dokázal snášet. Mimo jiné proto, že rány soupeře nestály za moc. Pak nastoupil jakýsi nádeník ze stavby, jistě to uměl dobře s lopatou a pohyby jeho rukou to jen potvrzovaly. Ale na pořádný box to nestačilo. Mimo jiné i proto, že jeho protivník se ani pořádným boxem nezabýval. Jeho protivník byl hospodský rváč bez stálého zaměstnání a mlátil pěstmi tak nečistě, až bylo s podivem, že sudí téměř nezasáhl. Neměl k tomu ani moc času, protože rváč poslal nádeníka k zemi hned v prvním kole. Nakonec proti sobě, jako vítězové prvních mačů, nastoupili řezník a hospodský rváč. Vyhrál rváč a byla vyhlášena dvacetiminutová přestávka, aby se mohl připravit na utkání se šampionem Hanzem Krammerem.

„Jste spokojený?“ zeptala se mě Marlen.

„Tohle přece není box! Jsou to komici.“

„Říkala jsem vám, že nestojí za to sem jít.“

Promotér večera ohlásil poslední zápas. „Dosud neporažený šampion!“ představil hvězdu programu a publikum přivítalo Krammera bouřlivým potleskem.

Krammer mohl být ještě před deseti roky dobrý boxer. Ale přišla válka a narukovat museli i jiní prominenti nežli on. Po válce možná ještě nějaký zápas vyhrál, ale teď mu bylo padesát. Figuru měl sice ještě svalnatou, ale už nebyla rozhodně vzpřímená a záda se mu začala kulatit. Měl hlavu boxera, nakrátko ostříhané vlasy, téměř k temeni vystříhané mašinkou, a unavený pohled. Přesto jsem věděl, že nad rváčem vyhraje, protože to, co provozuješ celý život, se nedá zapomenout ani ve stáří. To jsem sice dosud nepoznal, ale byl jsem o tom přesvědčený.

„Pět kol, nebo K.O.,“ oznámil promotér a vzápětí se ozval gong. Za okny se míhaly blesky provázené hřměním a do tabulek oken začaly narážet dešťové kapky.

Zřejmě bylo domluveno, že si Krammer bude s rváčem alespoň nějaké to kolo hrát, než ho pošle k zemi, aby si diváci za svoje peníze přišli na své. Ale viděl jsem na Krammerovi, že by rád zápas ukončil dřív, protože dostal od rváče pár ran, na které nedokázal včas zareagovat a které by ho klidně mohly poslat k zemi a bylo by po neporazitelnosti.

Ve třetím kole se mu, věřím, že s pomocí všech sil, které v sobě dokázal zmobilizovat, podařilo poslat rváče k zemi. Ten na ní usnul a byl odpočítán. Pak zvedl sudí Krammerovi ruku a prohlásil ho za vítěze večera.

Promotér předal Krammerovi pohár, který si on nejspíš vozil na zápasy pořád s sebou, aby si ho mohl zase odvézt.

„Jak vidíte,“ vykřikoval promotér do publika, „je těžké našeho šampiona porazit, a zatím se to nikomu nepodařilo! Ale doufám, že se do příště přihlásí další odvážní muži, aby se pokusili vybojovat vavříny slávy – a také tučnou odměnu, která na ně čeká v případě vítězství.“

„Já bych to zkusil!“ zakřičel jsem k ringu.

„Výborně!“ zvolal promotér pateticky. „Už tu máme prvního odvážlivce pro příští boje, které se uskuteční, jak doufám, v co nejkratším termínu.“

„A proč ne hned?“ zavolal jsem znovu.

Uttendorfová mě zatahala za rukáv, ale toho jsem si nevšímal.

„Zápas skončil, to by bylo proti zažitým pravidlům,“ pokusil se mě odbýt ten koumák. Vlastně měl už své peníze vydělané, tak proč si nechat otloukat někoho, kdo ho živí?

Díval jsem se upřeně na Krammera, ale ani ten neprojevoval žádné nadšení. Venku hřmělo a do tělocvičny bušily proudy vody. A ta elektřina jako by vstoupila i dovnitř. Cítil jsem ji a vnímal celým tělem. Ale ten vjem byl tak silný, že nemohl vzniknout jen výboji nějaké elektřiny. To byla výzva a nabuzení před bojem. Najednou jsem si uvědomoval, kolikrát jsem už takové napětí cítil.

„Venku lije jako z konve, stejně tu zůstaneme trčet!“ zakřičel kdosi a vzápětí se k němu přidávali další.

Promotér zakolísal a v duchu asi začal počítat. „Tak tedy dobře!“ ukončil to své vnitřní dilema. „Bude se ale znovu vybírat!“ Lidé začali hučet a promotér rychle dodal: „Poloviční vstupné. Komu se nebude chtít platit, odebere se do předsálí.“ Zůstali skoro všichni.

„Zbláznil jste se?“ osopila se na mě Uttendorfová. „To nedovolím!“

„Už se začaly vybírat peníze. To nezastavíte. A třeba se mi vrátí paměť. Sama víte, co dokážou rány do hlavy. A nebojte se. Zametu s ním nejpozději ve druhém nebo třetím kole. Jak se chcete dlouho dívat?“

„Jděte se vycpat!“

„Jdu. Musím se připravit, abych nezdržoval.“

Šatnou byl jen takový kumbál na cvičební nářadí vedle tělocvičny. Svlékl jsem se. Teď by bylo fajn, kdyby mě mohl někdo namasírovat – třeba Uttendorfová. Ale to bych po ní chtěl asi moc. Byl jsem rád, když mi jeden poskok zabandážoval ruce, navlékl a zašněroval rukavice. Na nohou jsem měl propocené kecky, které jsem našel pod lavicí. Na rozdíl od mého protivníka, který měl řádné kožené boxerské botky. Díval se na mě otráveně, jako každý, kdo se má pouštět do něčeho, o co nestojí. Možná jsem v jeho pohledu zahlédl i mírné obavy, protože nevěděl, co jsem zač.

„Jestli jste připravený, můžeme začít,“ postavil se nade mne promotér.

„To bychom mohli. Jen co mi řeknete, jak je to s prachama.“

„O těch ale nebyla řeč.“

„Ale vybral jste je. To si myslíte, že se tu nechám otloukat zadarmo?“

„Tak jo, tak jo,“ nakonec se nedal ani tak moc dlouho přemlouvat. Věděl, že má svoje jisté. „Šedesát procent pro mě,“ a pak jako na omluvu dodal: „platím za pronájem sálu a mám další výdaje. Čtyřicet pro vítěze.“

„No, jestli s tím pan Krammer souhlasí,“ střihl jsem pohledem na šampiona, ale ten nijak nezareagoval. „Ale bývá zvykem,“ pokračoval jsem, „čtyřicet pro organizátora, čtyřicet pro vítěze a dvacet pro poraženého.“

„Ach tak?!“ vyrazil ze sebe ten dobrák s despektem. „Pán potřebuje peníze a řekl si, že i když prohraje, nějaká ta marka se hodí.“

Vstal jsem z lavičky. „Zapomeňte na to,“ utnul jsem ty jeho kecy. „Platí to, co jste navrhl vy. Já jsem sem totiž nepřišel prohrát. Jen jsem nechtěl, aby byl tady pan Krammer škodný.“

V sále bylo cítit napětí. Zřejmě si nějakým šestým smyslem uvědomili, že by tenhle zápas mohl být jiný, než jaké tu doposud viděli. Ale když jsem se vyhoupl do ringu, ozval se z tribuny smích. Nemusel jsem dlouho přemýšlet o tom, komu je určený. Na sobě jsem měl krátké bílé ústavní spodky s modrým proužkem. Neměly ani gumu a v pase byly stažené tkalounem. Chytil jsem do rukou konce nohaviček, roztáhl je a směrem k tribuně udělal několik rozkošných pukrlat. Po mém výkonu publikum doslova hýkalo smíchy. Většina v tu chvíli možná nabyla dojmu, že se nebude jednat o řádný mač, ale spíš o komické vystoupení.

Promotér znovu zopakoval pravidla. Buď pět kol, nebo K.O. Zazněl gong. Shodil jsem ze sebe vypůjčený ručník a vstal ze židličky, kterou kdosi hned odstranil z ringu. Krammer už byl na nohou a měřil si mě pohledem, kterým se mě snažil odhadnout. Mé komické vystoupení ho zřejmě také překvapilo, teď nevěděl, kam mě zařadit. Brzy to pozná, ušklíbl jsem se v duchu.

Měl jsem připravený jednoduchý plán. V prvním kole toho starýho dědka trochu utahat a nepouštět se do žádných velkých akcí. Teprve ve druhém třetím kole si počkat na příležitost a udeřit. Neměl jsem v úmyslu nechat to dojít do konce pátého kola a myslet si, že mě nechá sudí vyhrát na body. Víc bodů by jistě přiřkl Krammerovi. Bylo zajímavé, že jsem přesně věděl, co mám dělat, i když jsem si nedokázal vybavit žádný konkrétní duel ani svůj, ani nikoho jiného. A od těch nemehel, která se tu předváděla přede mnou, nebylo co pochytit. Ale zřejmě to bylo jako s kartami. Najednou jsem věděl, co mám dělat.

Blížili jsme se k sobě a já náhle pocítil, že znovu žiji. Že jsem takových chvil prožil dříve mnoho, a ne jen v ringu. Ty drobné ochutnávky vzrušení a napětí, které jsem prožíval s Ingrid při milování, a nevinné kočkování při výslechu s Harrym a Jackem byly jen…

Krammer zaútočil, ale nepřekvapil mě a já lehce uhnul. Odtančil jsem kousek od něho a zapátral pohledem v hledišti po Uttendorfové. V jejím obličeji bylo napětí a… také vzrušení. Zamával jsem směrem ke Krammerovi rukou a k Uttendorfové pokýval uznale hlavou, jako bych chtěl říct: Jen se podívejte, jaký je ten Krammer machr.

Pak jsem ho rozběhal. Snažil se mě zasáhnout hned zkraje, aby mě rozhodil, ale vždy jsem stačil uhnout nebo jeho rány vykrýt. A občas jsem mu nějakou třepl. Nebyl to nějaký líbivý box, ale ke konci kola se Krammerovi začal nedostávat dech a zřejmě si postupně uvědomoval, že tenhle duel se nebude odvíjet tak, jak si představoval. Podařilo se mi ho rozhodit a krátce nato zazněl gong. Neschytal jsem žádnou pořádnou ránu, jeho rukavice se o mě vždycky jen tak otřely.

Druhé kolo se opakovalo v podobné režii, jen s tím rozdílem, že vlivem mé chvilkové nepozornosti jsem schytal pár tvrdých úderů, ale měly jen jeden význam, že jsem se přesvědčil, že bych takových ran vydržel mnohem víc. Nenechal jsem se vyprovokovat k nějaké neuvážené odplatě a dál jsem jen ustupoval a bránil se. Ke konci kola mě publikum vypískalo.

Třetí kolo se téměř minutu podobalo těm předchozím, ale pak jsem zaútočil sérií tvrdých ran, na které nedokázal Krammer zareagovat. Zavrávoral a podlomily se mu nohy, ale ustál to. Publikum začalo nadšeně řičet. A pak už to byl opravdový box. Užíval jsem si to a chtěl jsem, aby si to užili i diváci. A také Uttendorfová. Dvakrát jsme se dostali do klinče, ale sudí nás vždycky stačil roztrhnout. Cítil jsem, že toho má Krammer dost. Jen jsem nevěděl, jestli ho stačím složit ještě v třetím kole, nebo to bude muset počkat do toho dalšího. Potom se Krammer nepochopitelně odkryl a já mu zasadil do obličeje direkt se vší silou, jaké jsem byl schopen. Odletěl o tři kroky zpět a pak se složil. Sudí začal počítat, pomaleji, než by měl, ale to mi bylo už jedno. Věděl jsem, že to Krammer do deseti nestihne. Byl konec a lidé začali jásat. Sudí počkal, až se Krammer probere. Když se postavil na nohy, chytil nás za ruce a do výše zvedl… tu mou. Koneckonců, těžko mohl zvednout nějakou jinou, protože jsem to nebyl já, kdo se tu dneska válel po zemi.

U tělocvičny nebyly žádné sprchy, jen hadice na záchodech. Svlékl jsem si spodky, ostříkal se vodou a utřel do ručníku. Pak jsem se v kumbálu znovu oblékl.

„Neřekl jsi, že jsi boxer,“ uslyšel jsem poprvé promluvit Krammera.

„To bude nejspíš tím, že se mě nikdo neptal. A v podstatě si tím ani nejsem jistý. Pobývám totiž ve zdejším ústavu se ztrátou paměti.“

„Pitomče,“ ucedil Krammer. „Ty z toho máš možná srandu, ale pro mě je to živobytí.“

„No a já nevím, proč by nemělo být dál? Co si myslíš, že se stane? Bude se hlásit ještě víc zájemců než doposud, když se rozkřikne, žes prohrál. Ale budou to stejný nemehla jako do teď, s kterýma si snadno poradíš. Ještě mi poděkuješ.“

„Nechtěl byste pro mě dělat?“ přitočil se ke mně promotér. „Mohli bychom zkusit i větší města…“

„Ty prachy,“ natáhl jsem ruku.

S notnou dávkou nechutě mi odpočítal můj podíl. „Tak co tomu říkáte?“ pokračoval v mém masírování.

Podíval jsem se na Krammera a mrkl na něho okem. „Buďte rád, že máte Krammera. Je spolehlivej. Mě by to za chvíli přestalo bavit a foukl bych vám. Kdo by vás potom živil?“

Sál byl už téměř vylidněný, ale někteří ještě zůstávali, nechtělo se jim do deště. Bouřka sice už ustala, ale pršelo dál, i když už ne tak silně. Přejel jsem pohledem po přítomných, ale Uttendorfovou jsem nezahlédl. Že by nepočkala do konce, to by mě zklamalo.

Stála v předsálí, opřená o jeden ze sloupů. To mi udělalo radost. Přistoupil jsem k ní.

„Nepogratulujete mi?“ zeptal jsem se drze.

„Ne,“ odsekla.

„Díky. Šel bych na večeři. Co vy na to?“

„Vy jste nevečeřel?“

„Odešli jsme, než se začala večeře podávat, to jistě víte. A i kdyby mi ji vydali díky mému neodolatelnému kouzlu dřív, nevzal bych si ji. Před zápasem se totiž nejí. Mohlo by totiž při úderu do žaludku dojít k pozvracení soupeře. A to by nebylo hezké.“

O několik domů dál byla restaurace. Dal jsem si pečenou klobásu se zelím a bramborem, Uttendorfová nic. K pití jsem si objednal pivo a k mému překvapení i ona. Po dlouhé době jsem si opravdu pochutnal. Ne že bychom měli v ústavu hlad, ale strava tam byla jaksi univerzální, jak už to v ústavech a podobných zařízeních bývá.

„Tak co? Rozsvítilo se vám při tom takzvaném sportu?“ Ta otázka byla pronesena poněkud posměšně, ale bylo zřejmé, že s ní čekala netrpělivě celou tu dobu, co jsem se cpal klobásou.

Přinesli mi druhé pivo, Uttendorfová měla vypitou sotva půlku toho prvního. „Ne, asi jsem dostal málo ran do hlavy. Příště se nechám víc zmlátit.“

„Vůbec nic? Z vašeho vystoupení je nad vší pochybnost, že jste se tím dříve zabýval.“

„Jen při té tvrdé výměně ran se mi mihla hlavou vzpomínka na jeden zápas, ale nevím, kdy a kde se konal. V tom zápase jsem bojoval o něčí život a kolem ringu stáli vojáci v uniformách.“

„A vyhrál jste?“

„Jo.“

„Takže jste ho zachránil.“

„Ne tak docela. Zabili ho později.“

„To se někdy stává. Že přes veškerou snahu… Co to bylo za vojáky?“

„To nevím. Ale vybavuji si, že jsem později zabil jejich velitele.“

„Jste si jistý? A proč si pamatujete zrovna tohle, když jiné věci ne?“

„Ještě teď slyším prasknutí obratle, když jsem mu zlomil vaz.“

Uttendorfová si zapálila cigaretu a já viděl, že je rozrušená. Příjemnější by mi bylo, kdyby byla vzrušená. Ale to se dalo po takovém vyprávění jen těžko očekávat.

„Předpokládám, že všechno to, o čem jste už vyprávěl, se stalo za války. Jinak bych si musela myslet, že jste masový vrah. A cestu zpátky do ústavu s vaším doprovodem bych si musela rozmyslet. Opravte mne, prosím, pokud bych nebyla přesná. Tak už jsme tu měli dva muže, kteří vás trýznili elektrošoky, ty jste zabil. Pak další dva, kteří vás též mučili, než jste uletěl z Československa, ani ti už to nevydýchají. A teď tu máme dalšího. Přijdou ještě jiní, kteří se vám vybaví?“

„Jak to mám sakra vědět?“ odsekl jsem.

„Jen se ptám. Z dosavadního bych tipovala, že jste nebyl voják.“

„A proč? Ne že by mě to nějak mrzelo, po všech těch hrůzách a spoušti, kterou za sebou všechny ty armády zanechaly, jak se postupně dozvídám.“

„Protože vojákům se ztrátou paměti, kteří prošli všemi těmi traumaty bojů, pokud se jim vůbec něco vybaví, jsou to právě ty hrůzné zážitky z bojů. I když…“

„I když?“

„Umíte ovládat vojenskou stíhačku, a k té se běžný smrtelník nedostal. Víte, piloti se cítí jako poněkud privilegovaná kasta. Nezažili například zákopy a jejich způsob boje a zabíjení byl odlišný od běžného. Jakoby v jiné dimenzi.“

„Možná byste mě měli nechat posadit do letadla a zařídit, abych zažil něco traumatizujícího. Třeba bych si na něco vzpomněl.“

„To vám bohužel, nebo bohudík, zařídit nemohu.“

Venku už nelilo, to však neznamenalo, že by to déšť vzdal úplně. Ze zatažené oblohy se snášely drobné, nicméně hustě padající kapky. Na promočení, než dojdeme do ústavu, to ovšem stačilo. Já na tom ale na rozdíl od Uttendorfové, která měla jen lehké letní šaty, byl přeci jen o něco líp. Měl jsem sako. Neměl jsem moc chutí se ho vzdát, nicméně s notnou dávkou sebezapření jsem ho ze sebe svlékl a nabídl jí ho a ona si ho bez zaváhání oblékla.

„Jste dokonce galantní,“ okomentovala můj čin. S nějakým slovem díků se neobtěžovala.

„Na masového vraha to není špatné, což? Kolik jich máte v ústavu? Nemusíte říkat přesné číslo, stačí mi odhadem. Polovinu?“

„To záleží na tom, jaké vrahy konkrétně máte na mysli.“

„Třeba ty z koncentráků.“

„Zaprvé, takové informace bych vám poskytnout nemohla, i kdybych je znala. A když už jste tak kritický k možné angažovanosti některých dalších pacientů, uvažoval jste o tom, že mezi ně můžete patřit třeba i vy?“

Mühldorf jsme měli dávno za zády a moje košile byla už zcela promočená. A déšť, který se zpočátku zdál být teplý, se nakonec ukázal, že teplý vůbec není. Začala se do mě dávat zima a moje reakce tomu odpovídala: „A co vy? Co vy jste dělala během války? Vy přece ztrátou paměti netrpíte.“

Zastavila se uprostřed cesty. „Do toho vám ale vůbec nic není!“ odsekla rozhořčeně.

Postavil jsem se proti ní a cenil na ni zuby. Konečně mi začínalo být příjemně. Chtěla ještě něco říct, ale přitáhl jsem si ji k sobě a začal ji líbat. Nejdřív se její tělo napjalo k jasnému odporu, avšak jen ke krátkému. Stáli jsme s Uttendorfovou v dešti uprostřed cesty a líbali se. Cítil jsem přes svoji mokrou košili její tělo a věděl jsem, že ona je stejně vzrušená jako já. Pak mě od sebe mírně, přesto rozhodně odstrčila. Nebránil jsem jí v tom. Čeho jsem chtěl dosáhnout, toho jsem dosáhl.

„To už se nesmí nikdy opakovat,“ řekla tiše, ale s nepřehlédnutelnou naléhavostí.

„Ano, mami.“

„Jsem lékařka a vy můj pacient.“

„A kdybych nebyl?“

„Tak se tu s vámi vůbec nebudu zahazovat,“ utřela mě a bylo vidět, že zřejmě dokonale zná pravidla boje.

„A vaše působení v době války?“ nedal jsem jí pokoj. Znovu jsme vykročili směrem k ústavu.

„Národní ústav pro rasovou čistotu,“ odpověděla už bez zdráhání.

„A co jste tam zkoumali? Jestli se lidé myjí, jak často si mění prádlo…“

„Nechte toho,“ odpověděla otráveně (a otravovat, to já jsem dovedl, jak se o sobě později ještě dozvím). „Všichni jsme dělali pro Říši. To si laskavě uvědomte. I vy – pokud jste Němec.“

„A ten, kdo odmítl?“

„V lágrech nebyli jen Židé, to byste si měl uvědomit.“

„Jaké to tam bylo?“

„A jak to mám vědět?“

„Řekl bych, že váš ústav se nezaobíral jen teoretickým bádáním.“

„Jděte do hajzlu, vy arogantní parchante,“ řekla téměř tiše.

Než jsme došli k bráně ústavu, svlékla ze sebe moje sako a vrátila mi ho. Nebylo ještě úplně promočené a uvnitř něho se stále držela její vůně.

9

Do oběda zbývala hodina, Heller seděl u stolu, něco si kreslil na papír a přitom si mumlal nějaké své další fantasmagorie. Ještě že potichu. Býval hlučnější, ale vycvičil jsem si ho. Vždycky když začal, stoupl jsem si před něj a všechno po něm opakoval. Když zvýšil hlas, byl jsem já hlasitější, a když přidal, přidal jsem i já. Až jsme na sebe nakonec řvali. Po několika takových lekcích usoudil, že nemá smysl se se mnou zahazovat, a začal si jen tak mrmlat. S tím už se dalo žít.

Meier byl kdesi venku. Nikdy jsem ho neviděl běžet, dokonce ani jít svižně. Když vběhl do pokoje, ta rychlost u něj byla už sama o sobě pozoruhodná. Praštil za sebou dveřmi a začal ze sebe strhávat ústavní mundúr a nechával ho ležet tam, kde mu odpadl od rukou. I to bylo pozoruhodné při jeho jinak značné pečlivosti. Civil, který vytáhl ze skříňky, si oblékal chaoticky a tyto úkony mu činily značné potíže, protože se mu třásly ruce. Pak ještě sáhl pro malý kufřík a do něj naházel svoje osobní věci. Mezi nimi jsem zahlédl roličku bankovek. Z kufříku naopak něco vytáhl a zasunul si to za lem kalhot. No, já říkám něco, a možná to vyplývá z mé až přílišné přecitlivělosti. Ale to něco bylo ve skutečnosti nefalšovaný Luger P08.

A pak se znovu rozlétly dveře našeho pokoje a já zůstal dál klidně ležet na posteli. Bylo v podstatě jedno, zdali bych ležel klidně, nebo neklidně, na výsledku, by to stejně nic nezměnilo. Jen knihu, kterou jsem četl, jsem poněkud svěsil, protože předstírat, že za takové situace je pro mne mnohem víc vzrušující hospodářská krize v třicátých letech, by bylo poněkud nepřesvědčivé. Teď bylo třeba jen čekat na další vývoj událostí. Po tom, co se Bürke oběsil, jsme zůstali na pokoji jenom my tři. Klidně si mohli přijít pro kohokoliv z nás a Meierovi jen ruply nervy. V tom případě by si asi odvedli oba, protože Meierovo chování k tomu přímo vybízelo.

Uprostřed pokoje, asi tři metry od sebe, stáli dva empíci, tedy příslušníci US vojenské policie v uniformách. Ve dveřích za nimi pak Harry z Nebrasky, kterého jsem měl možnost už jednou naštvat. Podíval se na mě a já se na něho přátelsky ušklíbl. Nic se nedělo a to čekání bylo pravděpodobně předem domluvené.

A pak se ten film znovu rozběhl. Meier upustil kufřík na zem a sáhl pro lugera. Empíci však byli mladí a mrštní. Skočili na něj dřív, než stačil cokoliv vymyslet. Řekl bych, že pistoli neměl ani nataženou, a nejspíš to bylo dobře, protože by se mohlo snadno stát, že by si při manipulaci s ní, omezený empíky v pohybu, mohl ustřelit to nejcennější, co má. Ale neznal jsem žebříček jeho hodnot, a tak by si možná ustřelil jenom část těla.

Luger odletěl ke zdi, Meier byl kolenem jednoho z empíků přitlačen obličejem k zemi a druhý mu nasadil pouta. Pak ho postavili na nohy. Harry z Nebrasky si došel pro Meierovu pistoli, vytáhl z ní zásobník – byl plný, ale nábojová komora byla prázdná.

„Nějak jste změkl, Herr Standartenführer Gollinger,“ obrátil se k Meierovi nebo Gollingerovi Harry.

„Nevím, o čem mluvíte,“ odpověděl spoutaný (budu mu říkat spoutaný, protože to vím jistě, že je. Co se jeho jmen týče, mohl bych se zaplést).

„Ale jistěže víš. Spadla klec,“ odpověděl Harry sebejistě. „A je vskutku neuvěřitelné, jak moc lidí tady v Německu ztratilo najednou paměť,“ dodal. Pak se obrátil na mě. „A ty se moc neškleb, boy. Bůhví, co vyleze ještě na tebe.“

Začal jsem se ohlížet za sebe. Ale nebylo tam nic zajímavého, jen zeď, kterou už dlouho nikdo nevymaloval.

„Co tam hledáš?“ zeptal se Harry.

„Jestli tam není nějaký ten boy.“

„Aha,“ pochopil Harry. „Panáček chce být ještě vtipnej?“

„Tak předně: netykáme si. To zaprvé. Možná tak pokřikujete u vás na liftboye nebo čističe bot. Ale možná tak oslovujete negry u vás v Nebrasce, ale ani to není hezké.“

Harry se zakřenil. „Jen počkej, už brzy přijde řada i na tebe, ty nácku.“

Spoutaný nás bedlivě pozoroval a možná si myslel, že tu teď bojuji za něj. Ale to se mýlil. Mně byl naprosto lhostejný. Jen mě bavilo provokovat Harryho z Nebrasky.

Zůstali jsme na pokoji jenom dva. Já a vypravěč nesmyslů. Knihu jsem položil na noční stolek a přemýšlel – to mi šlo dobře. Jediná potíž byla v tom, že jsem se většinou nedostal před ten můj slavný pád s letadlem. Ale že to, co Meier vytáhl na Amíky, se jmenovalo Luger P08, jsem věděl zcela bezpečně. Dokonce i na to P08 jsem si vzpomněl s naprostou jistotou. Přesto jistojistě vím, že jsem neměl v ruce žádnou publikaci, ve které by byla tato zbraň popisována.

A ještě jedna věc mi ležela v hlavě. Telefonický rozhovor, který vedl doktor Schreder s kýmsi ze své ordinace v přízemí předešlý den. Měl otevřené okno a já seděl na lavičce u zdi, jenom kousek od něho. Nešpicloval jsem nějak zvlášť uši, na druhou stranu jsem neviděl jediný důvod, abych z toho místa utíkal, jen abych Schrederovi dopřál soukromí. Mluvil tam o komsi z ústavu, i když jméno neřekl, jen potvrdil, že se identifikační znaky shodují a že pro něho mohou druhý den přijet.

Pro koho si měli přijet, to už bylo po dnešním incidentu zřejmé. Připadalo mi však, že Schreder zašel přeci jenom dost daleko za rámec svých povinností (a to jsem nevěděl téměř nic o lékařské etice). Jedinou možností bylo, že by Schreder patřil k lovcům nacistů.

„Mám takový pocit, že příště budete na řadě vy, Adame,“ řekla mi večer doktorka Uttendorfová, když si mě zavolala do své ordinace. „Bylo by dobré, abyste se na to připravil.“

„Když mi seženete nějakou zbraň…“

„Nebrala bych to na lehkou váhu.“

„A co mám tedy dělat?“

„Nejlepší by bylo, kdyby se vám vrátila paměť. Ale tomu se, bohužel, nedá poručit. Aspoň byste věděl, na čem jste a také jak s nimi jednat.“

„Třeba to čeká na jednu velkou pecku a pak se to vyvalí jako lavina, a třeba mě ta lavina smete.“

„To první je docela pravděpodobné a stává se to dost často. To druhé se také stává, ale rozhodně v daleko menší míře.“ Uttendorfová si zapálila a chvíli poklepávala svým stříbrným zapalovačem o desku stolu. Bylo vidět, že má něco podstatného na jazyku, ale ještě váhala, jestli se mi s tím má svěřit. Ale nakonec se přemohla a začala mluvit. „Kdyby se stalo, že by se vám najednou tu bariéru podařilo prolomit, byla bych ráda, kdybyste se s tím nejdříve svěřil mně, a ne doktoru Schrederovi.“

„Proč? Mým ošetřujícím lékařem je profesor Vogel. Takže asi bych s tím stejně nešel za doktorem Schrederem.“

„To vyjde nastejno. Profesor všechno zanese do vaší složky a k té má volný přístup i Schreder. Kromě toho při první společné odborné konzultaci by se o tom Vogel stejně zmínil.“

„Co máte proti Schrederovi? Že spolupracuje s Američany?“

Překvapeně se na mě podívala. „Jak to víte?“ ujelo jí.

„To, že trpím ztrátou paměti, ze mě ještě nedělá magora,“ řekl jsem sebejistě, ale ne vychloubačně. Bylo zřejmé, že se mi snaží Uttendorfová nějak pomoct. „A kde mám jistotu, že vy jste zrovna tou, které bych měl věřit?“ neodpustil jsem si tuhle otázku.

„To nemáte,“ nesnažila se mě přesvědčovat.

„A kdybych byl ten špatnej jako Meier? Pořád byste se mi snažila pomoct?“

„My tady léčíme lidi. Ostatní je vedlejší.“

„A kdyby se naopak ukázalo, že jsem byl nepřítelem Říše a že jsem třeba v Československu sháněl další kompromitující materiály proti některým jejím představitelům?“

„To je málo pravděpodobné.“

„A kdyby to, sakra, přeci jenom tak bylo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hráč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.