v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

Shade

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

DragonRealm - Legendy

Páni draků

Mág Gryf *

* Připravujeme

LEGENDY I.

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jon Sullivan

ISBN 978-80-7398-687-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-688-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

DRAGONREALM UŽ NENÍ JEN MÝM SVĚTEM

Je tomu třicet let, co jsem vytvořit svět DragonRealmu. Začalo to jako pouhý sen začínajícího spisovatele, který se ale stal impulzem pro mou další spisovatelskou kariéru. DragonRealm byl totiž po celém světě přijat způsobem, jaký jsem si vůbec nedokázal představit.

Čtenáři žádali další a další příběhy, a to nejen o Bedlamových, Gryfovi, Černém koni a Shadeovi, ale i o dalších postavách tohoto světa. Když jsem cyklus ukončil románem Král koní, žádosti čtenářů přinesly dalších šest novel. Následovala souborná vydání u nakladatelství Simon & Schuster a publikace v zahraničí jako je Česká republika.

Napsal jsem nový román – Shade, a nakonec se pustil i do Války o změnu, tak dlouho očekávané trilogie z minulosti DragonRealmu. Zároveň jsem se v časové linii tohoto světa přesunul do současnosti, abych jí kromě novel obohatil i dalším cyklem nazvaným Dračí trůn.

Ano, mohl jsem všechny ty příběhy napsat jen pro sebe, ale pravděpodobně by mě to jen rozptylovalo a nudilo. Avšak díky mým oddaným čtenářům se o DragonRealmu dozvídám stále víc a víc, což mohou všichni vidět na každém novém příběhu.

Můj svět? Už ne… A za to bych vám všem rád poděkoval.

Richard A. Knaak

Prolog

DOPIS

Cabe Bedlame,

na tomto světě je jen málokdo, komu bych se naučil věřit víc než Tobě. Kéž bys Ty stále mohl říci totéž o mně. Jakožto vůdce Penacles jsem usiloval o pověst čestného muže, oddaného přátelům i spojencům.

Pokud jde o Tebe, žalostně jsem selhal.

Musím s politováním přiznat, že ses nemýlil, že jsem před Tebou držel některé věci v tajnosti, ačkoliv ne tolik, kolik myslíš. Pokud jde o minulost tvého rodu, nevím o ní mnoho. Většinou jsem jednal jen s Tvým dědečkem Nathanem, a naštěstí jsem měl jen málo do činění s Azranem. O Tvé matce nevím nic. O dřívějších rozhodnutích Tvého děda nevěděla dokonce ani Tvá manželka Gwen.

Pokud jde o šílený konflikt, který bych nazval válkou jen ve volnějším smyslu slova, nerad na něj vzpomínám. Přestože jsme dokázali získat jistá vítězství, víš, jak to nakonec dopadlo. Ano, cesta k onomu zkázonosnému okamžiku byla složitá a na několika místech mohla zvítězit naděje, to se však nestalo.

Přesto přikládám své poznámky o všem, nač si vzpomínám, a můžeš je porovnat s tím, co ví Gwen. Pokud byste znovu začali mluvit s lordem Zeleným, snad by vládce Dagorského lesa mohl přidat další podrobnosti. Avšak ti, kdo věděli nejvíce, už jsou dávno mrtví.

Stejně jako mnoho jiných, kteří zemřeli ve Válce o změnu…

Tvůj Gryf

I.

V ZEMI DRAKŮ

Karavana zahrnovala asi dvacet vozů a byla dobře chráněná. Ve světě přetékajícím magií mohla mít taková ochrana myriády podob, v neposlední řadě podobu čtyř jezdců v šupinové zbroji, jedoucích na hrozivých plazích ořích dvakrát větších než koně. Jízdní draci se šourali podél karavany a hrozivě syčeli, přestože však byla slintající zvířata očividně divoká, pohotově poslouchala veškeré rozkazy svých pánů, němé i jiné.

Menší, ale neméně popudliví bratranci jízdních draků táhli vozy. Lidští vozkové je neustále šlehali biči, aby je přinutili hnout se dopředu, neotáčet se stranou a neočichávat stráže. Některá království využívala k tažení vozů koně nebo voly, ale vládce tohoto panství dával přednost hrubé síle tvorů, známých jako nižší draci.

Čtyři jezdci si nevšímali úsilí vozků, zajímali se jen o krajinu kolem a před karavanou. Detailní dračí hlavy, tvořící hřebeny jejich přileb, hleděly dolů jako živé. Dobře ladily s planoucíma očima hluboko za hledím přileb a s bezretými ústy, která se čas od času otevřela a odhalila ostré zuby šelem.

Odlesky zapadajícího slunce ladily s bronzovými záblesky na šupinové zbroji. Kdyby byl nějaký přihlížející natolik hloupý, aby se přiblížil příliš blízko, všiml by si, že malý kousek viditelné kůže obličeje ladí se zbrojí nejen barvou, ale i povrchem. Strážci byli dračí válečníci, služebníci pánů země a až příliš blízcí příbuzní netvorů, na kterých jeli.

Společně s karavanou pochodoval kontingent lidských vojáků, jejichž pancíře měly také bronzovou barvu a uprostřed nesly stylizovaný obraz draka. Jezdci jim očividně nejen veleli, ale i naháněli strach. Pokaždé, když jeden ze čtveřice projel kolem, vojáci se vzepjali k boji s vyčerpáním a snažili se zrychlit. K pochodu je dále povzbuzovaly hladové pohledy jízdních draků. Kdyby je jezdci neovládali, rádi by se nakrmili lidským masem.

Cestu do Wenslis, které bylo cílem karavany, lemovaly řídké lesy a kopce. Kryté vozy se ubíraly křivolakou cestou a vozkové byli stejně neklidní jako tažná zvířata. Nedělali si starosti jen s dračími válečníky. Výprava, která měla být pouze rutinní, se mohla zvrtnout v něco zcela jiného.

Vedoucí jezdec dal znamení jednomu z ostatních, aby popojel k němu dopředu. Dva draci hleděli na stezku před sebou.

„Tady ssse to ssstane…“ zamumlal první. „Ssstromy housssstnou, víc je kryjí. Ssschovají se v korunách a za těmi největšími.“

Druhý se ušklíbl a lépe odhalil špičaté zuby. „Bude to pro násss dobrý lov. Ale můžeme ztratit pár vojáků.“

„Jsssou to lidi. Je jich pořád dossst, jako krysss…“

Úbočí nejbližších kopců vybuchla. Z malých děr, zakrytých falešnou trávou na dřevěných deskách, se zvedli muži v kožených zbrojích. Ihned začali na karavanu střílet. Její lidský kontingent okamžitě zaujal bojové postavení a draci křičeli rozkazy.

„Chamraď!“ zasyčel druhý drak. „Měli bychom…“

Šíp ho zasáhl přesně do hrdla. Válečník ve zbroji vydal bublavý zvuk a svalil se ze zneklidněného oře.

Vedoucí drak vztekle zasyčel a seskočil z vlastního zvířete, dřív než by i jeho zasáhl stejně přesný šíp. Lučištníci patřící ke karavaně mezitím začali střelbu opětovat.

Cosi prolétlo vzduchem. Těsně předtím, než předmět udeřil do země, se muži rozutekli. Následoval výbuch a po něm hustá žlutá mlha, doprovázená odporným zápachem. Řady obránců se uprostřed protrhaly, jak muži zoufale hledali vzduch.

Dračí velitel se zadíval na hustší lesy, ke kterým předtím mířili, a tiše zaklel. Plán, který dal dohromady jeho vládce a schválil císař, předpokládal, že útočníci neudeří, dokud nebudou co nejlépe krytí. Úsilí, potřebné k vykopání děr ve svazích a přípravě falešných travnatých krytů, si muselo vyžádat spoustu času a rozsáhlé plánování… které už se stalo charakteristickým znakem tajemného vůdce útočníků.

Ke karavaně se snesla další sprška šípů. Drak se slabému útoku zasmál; pro jednou pyšný vůdce rebelů selhal…

Další řada útočníků se vynořila z druhé řady zakrytých děr. Jejich cílem nebyly vozy, ale šupinatá zvířata, která je táhla. Šípy s ocelovými hroty se bořily hluboko do tlustých kůží a odpravily sedm netvorů, dřív než si obránci uvědomili, co se děje.

Dračí velitel ztratil trpělivost. Věděl, že ostatním brzy dojde, že rebelové nalíčili past na jiném místě, a dorazí, aby je zastavili. Mezitím by však karavana byla ještě nejméně dvakrát poškozenější než teď a veškerá vina by padla na jeho hlavu.

Tohle je pitomost! usoudil. Odpověď je prostá! Rozdrtit je jako hmyz, kterým jsou!

Proti rozkazům, které měl, drak upustil meč a začal se proměňovat. Tělo se nadouvalo a ruce i nohy se ohýbaly dopředu. Propracovaný hřeben přilby sklouzl dolů a stal se jeho pravou tváří. Dračí válečníci draky nejen připomínali a uctívali… byli to draci.

Velitel teď byl třikrát větší než původně a už ničím nepřipomínal člověka. Ze zad mu vyrašila malá blanitá křídla a za ním se táhl dlouhý, rostoucí ocas. Tupý čenich se protáhl, a když se otevřely čelisti, odhalily zuby ještě ostřejší a vražednější, než jaké měla jízdní zvířata.

Uprostřed rychlé proměny se však kolem rozšiřujícího se krku proměňujícího se draka cosi ovinulo. Drak se podíval dolů a viděl, že mu krk objímá široký kožený řemen s kulatou stříbrnou přezkou.

Drak si odfrkl a pokračoval v přeměně. Kožený řemen ho sevřel pevněji a částečně mu bránil v dýchání. Téměř zformovaný drak nechtěl už ani chvilku váhat a napřel síly na dokončení proměny.

Ucítil ostrou bolest na krku…

Dračí zařvání rychle umlklo, ale i tak bylo dost hlasité, aby upoutalo pozornost obránců i útočníků. Oběma stranám se naskytl pohled, který byl stejně hrozivý pro ty, kdo z něj měli prospěch, jako pro ty, kterým sebral odvahu.

Proměněný dračí válečník – teď obrovitý, bronzově zbarvený drak – zavrávoral. Hlava se otočila… či spíše hlava a větší část krku jako by se otočila.

Z místa, kde se drakovi kolem krku ovinul kožený řemen, proudila na hruď obra krev. Tenký proužek kůže, hluboko zaříznutý ve zničeném drakově krku, stále držel. Drak si nevšiml nenápadného kouzla, kterým byl řemen prostoupen.

Hlava a krk se svalily. Jak se oddělená část zřítila dolů na dva vozy, stráže karavany uskočily. Zbytek těla stál ještě o okamžik déle a pak se sesypal na hromadu, která poškodila další dva vozy a zavalila pomalu myslícího nižšího draka.

Tělo ještě ani nedopadlo, když útočníci znovu zaútočili, o to horlivěji. Dva zbylí dračí válečníci teď pro vlastní bezpečí sesedli a syčeli rozkazy, které si v mnoha případech vzájemně odporovaly. Také si neustále drželi jednu ruku na krku, očividně se obávajíce stejného magického útoku.

Reagovali přesně tak, jak vůdce rebelů očekával.

Přestože byl zahalený v širokém plášti s kapucí, který by mohl mnohým připadat těžkopádný, pohyboval se s úžasnou lehkostí a vedl útočníky vpřed. Postava v kapuci se nevyhýbala boji a skočila před jednoho ze dvou zbývajících dračích válečníků.

Dvojice bojovala dlouhými meči, těžšími, než by většina lidí dokázala unést. Drak byl vyšší, ale jeho protivník měl očividně navrch v obratnosti. Navzdory své síle byl šupinatý rytíř zatlačován k jednomu z vozů.

Druhý drak probodl jiného rebela a pak se otočil, aby pomohl společníkovi. Než se však k dvojici dostal, zastoupila mu cestu štíhlá rusovlasá postava s mladými, prohnanými rysy. Přestože měl člověk kratší a mnohem užší čepel než drak, hbitost, s níž rebel pronikal drakovou obranou, brzy drakovi vynesla krvácející pravici.

První drak, přitisknutý k vozu, zasyčel a zvedl volnou ruku. Nikdy se nedozvíme, co zamýšlel, protože jeho zahalený protivník se zatočil, hladce mu ruku uťal a ještě včas nastavil čepel, aby odrazil divoký úder ohromeného draka.

Zatímco válečník ve zbroji po ztrátě ruky uskočil, jeho protivník se vrhl vpřed a hrotem meče proklál drakovi hrdlo.

Umírající drak se zhroutil dopředu a slabě hrábl po kapuci. Látka se roztrhla – spíše vahou draka než čímkoliv jiným – kapuce sklouzla stranou a odhalila pohled, který by většinu ohromil.

Vůdce rebelů nebyl člověk. Jeho hlava byla hlavou dravce, orla s ostrým zobákem a bílým a hnědým peřím, pokrývajícím většinu obličeje. Oči však nebyly zasazeny přesně jako ptačí, přestože tvor naklonil hlavu na stranu podobně jako pták, aby se zahleděl na padajícího nepřítele. Byly lidštější a velmi inteligentní a v okamžiku zaregistrovaly všechno kolem… obzvlášť to, že zrzavý vzbouřenec, který mu přišel na pomoc, teď potřebuje pomoc od něj.

„Uhni, Toosi!“ vykřikl vůdce rebelů silným a hlubokým hlasem. Když se pohnul, ukázalo se, že opeření na temeni hlavy postupně hladce přechází v hřívu, podobnou lví.

Toos se poslušně stáhl. Vůdce rebelů zaujal jeho místo tak hbitě, že drak neměl čas získat z výměny protivníků výhodu.

Přesto se na zpola ukrytém dračím obličeji ukázal úšklebek. „Takže hissstorky nelžou! Vůdce vzbouřenců je zrůda, dvounohé zvíře, které trochu připomíná okřídleného mrchožrouta! Ha! Ty jsssi ten ssslavný Gryf? Můj pán mě za tvou hlavu dobře odmění, i když nemá valnou cenu!“

„Tvůj pán tě odmění leda za tvoje selhání,“ odsekl lví pták, aniž zpomalil. „Tedy jestli nějakým zázrakem přežiješ.“

Drak zasyčel a rozmáchl se silněji. Jeho úder přinutil protivníka kleknout na jedno koleno.

Šupinatý rytíř se ještě víc ušklíbl…

Čepel vůdce rebelů proklouzla zespodu drakovou obranou. Opeřený šermíř s lví hřívou nesmírnou silou zatlačil čepel až do poloviny do drakovy hrudi, a to navzdory šupinaté zbroji.

Když zbraň vytrhl, Toos se k němu přitočil. „Gryfe! Sedm vozů je zničených! Mám…“

Ale Gryf upřel pohled na prázdné nebe vpravo a mávnutím ruky ho umlčel. „Trubte ústup! A potom pokračuj podle našeho plánu!“

„Ale my máme…“ Toos zavřel ústa, otočil se a poslechl rozkaz.

Gryf vrazil zkrvavený meč do pochvy a nespouštěl přitom oči z oblohy. Tiše zamumlal: „Uvidíme, jestli to zabere…“

Zvedl se prudký vichr. Volné kusy rozbitých vozů vylétly do vzduchu. Bojovníci přestali myslet na protivníky a snažili se udržet na nohou. Místem se prohnala síla stejně mocná jako tornádo, ale mnohem řízenější.

„To bude on,“ ujišťoval Gryf sám sebe. „S tímhle to bude on…“

Vytím větru pronikly tři krátké tóny rohu. Rebelové se stáhli. Strážci karavany je kupodivu nijak nepronásledovali. Vlastně se chovali, jako by čekali, že se stane ještě něco.

Zazněl další roh, tentokrát jedno dlouhé a jedno krátké zatroubení, které Gryfa varovalo před podivným, ale ne zcela nečekaným pohledem. Ohlédl se po zvuku a viděl, jak se tráva vlní a zároveň roste do několikanásobné výšky.

To není ten správný, zaklel v duchu Gryf. To není ten správný!

Tráva se zaskočeným rebelům ovinula kolem nohou. Ti, kdo se pokusili utíkat, klopýtali a padali. Tráva jim polapila paže i nohy a připoutala je k zemi.

Ti, co ještě stáli, se pokoušeli prosekat trávou zbraněmi, zjistili však, že je tráva silnější než jejich čepele. Vytrhala jim meče z bojujících rukou. Gryfovi bojovníci všude zápasili, jen aby se mohli pohnout.

Gryf s rostoucí nespokojeností zamířil k čelu karavany. Musí to vyjít! Myslel jsem si, že jsem jejich způsoby dostatečně prokoukl! Poslali by ho!

Vítr sílil a shodil několik z těch rebelů, kteří dosud zůstali na nohou, třebaže ne volní. Kamkoliv se Gryf podíval, odevšad vystrkovala ohavnou hlavu porážka.

A pokud měl doufat, že se mu z této hrozivé situace podaří vykřesat vítězství, musel se modlit, aby se osobně objevil ten, kdo teď koordinoval útok na vzbouřence.

V tu chvíli se vpravo vedle Gryfa zhmotnila postava oblečená v rouchu podobném zelené kutně. Lví pták čaroděje ostrým zrakem rychle zanalyzoval, zaznamenal hnědé vlasy – až na stříbrný pruh po levé straně, označující všechny čaroděje – oříškové oči a postoj, který připomínal spíše vojáka.

Adam Gudwead, uvědomil si vůdce rebelů s jistou mrzutostí. Gryf už ho čekal, bujný a vražedný růst rostlin byl Adamovou oblíbenou zájmovou sférou. Všichni čarodějové dokázali ovládat přírodu, proměnit rostliny v samém jejich jádru a učinit je vražednými však stálo dlouhé studium a soustředění.

Za prvním čarodějem se zhmotnila další postava v rouchu. Vysoká, hubená a s příliš velkou hlavou, zahalená v šedé a stříbrné. Na loktu jedné paže držela kulatý skleněný předmět ve tvaru dračího vejce. Zatímco jeho společník měl vážný výraz, odpovídající okolní bitvě, druhý čaroděj vypadal, jako by ho podívaná pobavila.

Yalak. Jeho příchod dal Gryfovi naději. Yalak obvykle předcházel…

Pás zlaté energie mu spoutal paže k bokům. Gryf zůstal klidný, přestože na něj reflexy křičely, ať reaguje.

„Můžeme to udělat rychle,“ ozval se ze vzduchu před ním silný, sebejistý hlas. „Ušetří se tím životy… životy tvých lidí.“

„Aby je mohl popravit dračí císař… nebo ten, kdo má opravdovou moc, lord Nachový?“

Před Gryfem se shlukl prach v jakýsi matný tvar. Prach se zpevnil a proměnil se ve statného muže s tmavými vlasy a tváří, která sice nebyla pohledná, jak bývají popisováni bájní hrdinové, ale byla v ní patrná důvěryhodnost, která k němu ostatní přitahovala. Když si vládce Penacles za svého lidského agenta vybral Nathana Bedlama, vybral si dobře.

„Mohu ti slíbit, že se jim dostane lidského zacházení, a až pochopí, jak chybně si počínali, budou vráceni rodinám.“

Lví pták posměšně zaskřehotal. „Jak dlouho trvalo lordu Nachovému, než tě tuhle hezkou řeč naučil?“

Pokud doufal, že čaroděje rozhněvá, rozhodně ten hněv nebyl vidět. Nathan Bedlam vypadal spíše smutně. „Tahle hloupá vzpoura proti dračím králům už stála příliš mnoho životů. Vzpoura? Vlastně se tomu tak ani nedá říkat. Spíš vandalství.“

„Máš v plánu mi kázat, dokud se nebudu kát?“

„Ne. Jen jsem doufal, že bys mohl dostat rozum místo dychtění po dalším zbytečném krveprolití.“ Nathan se podíval za něj. „Zdá se však, že Adam, Yalak a Micaya mají věci pevně v rukou. Snad už nikdo jiný nezemře.“

Celkem čtyři, včetně něj, zaznamenal Gryf. V okolí mohli být i další čarodějové, ale jen tihle čtyři byli aktivní. To byl bod v Gryfův prospěch.

Bude to znamenat obětovat jednu zbraň, kterou Gryf dosud držel v tajnosti, neměl však v úmyslu zbytečně obětovat žádného ze svých mužů. Nathan Bedlam je dostatečně blízko. Pokud Toos odvedl svůj díl…

Přímo k čarodějovu krku se rozlétlo cosi malého, vířícího. Gryf si na okamžik myslel, že se to dostane až k hrdlu a ovine se kolem něj jako předchozí střela okolo krku draka.

Čaroděj však už měl ruku zvednutou. Buď to Yalak předvídal a předem svého vůdce varoval, nebo Nathan kouzelnou zbraň vycítil, když ji Toos hodil.

Ruku obklopila zelená aura. Střela se roztříštila.

Několik úlomků prolétlo kolem čarodějova kouzelného štítu a zasáhlo ho do hlavy a do hrudi.

Přesně jak Gryf čekal, Nathana Bedlama jeho osobní kouzla ochránila před veškerou zbytkovou magií na úlomcích, ale mága v azurově modrém rouchu přesto zaskočilo, že cokoliv proniklo tak daleko.

Gryf se soustředil. Pásy, které ho věznily, se rozptýlily. Z jednoho rukávu vklouzl lvímu ptákovi do dlaně s drápy jakýsi předmět velký jako mince. Vší silou udeřil, a než se čaroděj stačil vzpamatovat z překvapení, Gryf přitiskl předmět na něj.

Na chviličku, než ho jedno z Nathanových obranných kouzel rozpustilo, se disk dotkl mágovy hrudi. Gryf ho upustil, dřív než si spálil prsty.

Nathan Bedlam zalapal po dechu a na vteřinu ztuhl. Gryf tento očekávaný okamžik využil k seslání posledního kouzla.

Lví pták hlasitě zavřískal. Zvuk, zesílený kouzlem, byl ohlušující. Ostatní dva čarodějové si tiskli ruce na uši a Yalak málem upustil artefakt, jak se bolestivému zvuku snažil uniknout.

Zeleň, držící rebely, uvolnila sevření a tráva se zvadle zhroutila. Zároveň všechny rebely pokryl šedý opar.

Dodržel slovo! Nejriskantnější část jeho plánu – část, která vyžadovala spolehnout se na neočekávaného spojence – prošla beze zrady.

Rebelové všichni najednou zmizeli. Než zmizel i Gryf, naposledy se podíval na Nathana Bedlama. Nutkání pokusit se čaroděje popadnout a vzít ho s sebou bylo ohromné, ale už předtím se spojencem probral, jak by to bylo hloupé, a oba tuto možnost zavrhli. Veškerá naděje, kterou vzpoura měla, spočívala v tom, že agent lorda Nachového zůstane volný.

A jak si Gryf pochmurně pomyslel, pravděpodobněji v tom bude spočívat i její pád.

Přestože se Yalak zhmotnil vedle Nathana jen okamžik poté, co Gryf udeřil, bylo příliš pozdě a nedokázal vůdce rebelů chytit. Nathan se mezitím také vzpamatoval z útoku, ne však ze své hanby.

„Přechytračil mě na každém kroku, Yalaku. Jako by mě znal lépe, než se znám já sám.“

Stálý úsměv druhého čaroděje se pro jednou vytratil. „Nemůžeš se z toho obviňovat, Nathane! Věděli jsme, že ten tvor je pověstný stratég. Sloužil jako žoldnéř ve východních říších, v době, kdy docházelo ke sporům mezi lordem Rudým a lordem Modrým, a dokonce ani císař jim nedokázal zabránit v boji.“

„Ano, ale teď slouží vlastní věci a vyvolává krveprolití, i když bychom konečně mohli znovu mít mír!“ Nathan si prohlédl zničenou karavanu. „Příliš mnoho životů! Čtyři udatní dračí válečníci zabiti!“

„A několik lidí,“ dodal Yalak. „Na obou stranách.“

„Lord Bronzový nebude z takového výsledku příliš šťastný.“

„Nezapomeň, že to bylo provedeno na jeho naléhání. Odmítl tvé návrhy. Koneckonců, je to dračí král a my jsme jenom lidé.“

Nathan nebyl spokojený. „Musím to všechno ohlásit lordu Nachovému. Můžu se spolehnout na tebe a ostatní, že pomůžete přeživším?“

Yalak mu chlácholivě položil ruku na rameno. „O to se nemusíš bát… a nebuď na sebe tak tvrdý.“

„Nejde o mě. Tohle začalo jako malá záležitost, ale nespokojenost narostla. Nevím proč.“ Nathan na okamžik zavřel oči, jako by se pokoušel uklidnit. „Musím jít. Buď opatrný. Ten tvor může mít v záloze ještě nějaký další trik.“

„Budeme opatrní, Nathane. Už běž.“

Nathan Bedlam se soustředil. Vybavil si matný obraz cíle. Penacles. Město vědění. Říše Nachového draka. Pouhé pomyšlení na to vznešené místo čaroděje utěšovalo. Lord Nachový bude nejlépe vědět, jak z tohoto debaklu udělat začátek konečné porážky vzbouřenců.

„Dračí říše musí být za každou cenu zachována, Yalaku,“ prohlásil Nathan, když spouštěl cestovní kouzlo. Zatímco karavana bledla a formovaly se vysoké hradby Penacles, sám pro sebe tiše zopakoval: „Vláda dračích králů musí být zachována…“

II.

ŘÍŠE NACHOVÉHO DRAKA

Penacles bylo nejen jedním z nejvíce prosperujících království, ale bylo to i místo, jehož pověst lákala návštěvníky z celého kontinentu. Jako takové bylo dobře střeženo nejen strážemi oděnými v sytě nachové zbroji podobné barvy jako víno, stojícími na všech hradbách a u každé brány, ale i neviditelnými ochranami, jelikož celé území halila ta nejprohnanější kouzla.

Avšak stráže ani kouzla Nathanu Bedlamovi nezabránily zhmotnit se na jedné z vnějších hradeb. Muži na hlídce vyskočili, ale když si uvědomili, kdo se objevil, uklidnili se.

„Promiňte,“ řekl Nathan upřímně. „Měl jsem vás varovat. Obvykle to dělávám.“

Jeden ze strážců opožděně přikývl. Ani jeden z nich na mága uctivě nepromluvil, což Nathana z nějakého důvodu popudilo víc než obvykle. Není pánem Penacles, stráže se ho nemusí bát.

Bát se? A proč by se mě báli, kdybych byl pánem? uvažoval čaroděj a přemítal nad slovy, která použil. Rozhodně nebyl důvod, proč se ho bát – byl věrným služebníkem jejich vládce – a rozhodně nebyl důvod bát se dobrotivého vládce Penacles. Vzbouřenci! Museli si myslet, že vzbouřenci pronikli vnějšími obranami… to je ono.

Nathan však věděl, jak nemožná by byla podobná šokující událost. Přestože dokonce i lorda Nachového překvapí, že Gryf vládne jistou magií, Nathan soudil, že ztracenec nemá dostatečnou moc, aby pronikl množstvím spletitých kouzel kolem města. Vskutku, jediní mágové schopní bezpečně projít skrz byli spolehliví čarodějové, sloužící lordu Nachovému, a pak dračí císař. Pokud šlo o ostatní, obyčejnější obránce, jako byli třeba stateční muži, stojící před ním, ti by víc než dost stačili na ubohou bandu chátry, následující Gryfa.

Čímž ovšem nebyla skutečnost, že ztracenec přelstil nejen plán jiného dračího krále, ale i oblíbeného čaroděje Nachového draka, o nic menším Nathanovým selháním.

Už to nemůžu odkládat. Nathan kývl na stráže, naposledy se podíval na vysoké věže Penacles, a zmizel.

Vzápětí se znovu objevil v nádherné mramorové síni uprostřed rozlehlého penacleského paláce. Čaroděj se skloněnou hlavou poklekl před postavou, sedící na vysokém, zubatém trůnu, který jako by byl vyrobený z čisté slonoviny a stvořený přímo pro dračího císaře. Zpola viditelné opěradlo za sedící postavou zdobily spletité řezby draků v letu. Všechny představovaly vládce Penacles v jeho pravé podobě.

Nad trůnem komnatu osvětlovaly široké, třpytivé řady krystalů, pulsujících jakoby v rytmu Nathanova bušícího srdce. Řady krystalů vytvářely v komnatě nejrůznější stíny a některé z nich jako by se pohybovaly vlastním životem. Všichni čarodějové, sloužící dračím králům, museli pravidelně předstupovat před vládce Penacles, a přesto, navzdory tomu, kolikrát to už i ten nejstarší z nich zažil, všichni, s nimiž o tom Nathan mluvil, byli řadami krystalů a jejich stínovým představením vždy uchváceni stejně jako samotným pánem města vědění.

„Máš velmi zajímavé načasování, Nathane,“ zahřměl hluboký, ušlechtilý hlas beze stopy syčení. „Právě jsem vyslal Tragara za úkolem, o kterém jsme hovořili minule. Pokud jde o tebe, čekal jsem tě brzy, ale ne tak brzy. To, že jsi tady, svědčí o rychlém a naprostém vítězství… nebo o něčem jiném.“

Dračí válečníci, kteří hlídali karavanu, bledli ve srovnání s postavou, tyčící se nad Nathanem a shlížející na něho zpoza vznešené přilby se zuřivou, majestátní dračí hlavou. Vládce Penacles byl pozoruhodný obr, více než o stopu vyšší než dračí důstojníci a téměř o tolik i širší v ramenou. Ve zbroj proměněná kůže měla podobný odstín jako zbroj lidských stráží, ale sytější, živější. Nathan si pomyslel, že slovo „nachový“ je slabým popisem pro skutečnou barvu jeho pána, chápal však, že ten výraz mluví o něčem víc než jen o vzhledu. U dračích králů představovala barva nebo prvek, které si zvolili, základ jejich magické moci.

„Nešlo to podle očekávání,“ připustil Nathan a opatrně vzhlédl. „Jejich vůdce – Gryf – udeřil dříve, než se čekalo. S tím jsme se vyrovnali… ale potom použil magii.“

Dračí král vstal. Nathan polkl. Náhle si jasně uvědomoval, že jeho pán nevládne jen magickou mocí, ale i fyzickou silou. Lord Nachový měl dost síly, aby svého služebníka rozerval na kusy.

Ale to by lord Nachový nikdy neudělal! opakoval Nathan sám sobě. Je ztělesněním laskavosti!

Avšak když se dračí vládce přiblížil, nedokázal o tom Nathan sám sebe přesvědčit. To byla podivná, dokonce ještě více znepokojivá myšlenka; čaroděj dračímu králi vždycky absolutně věřil.

„Používá magii… ano, měl jsem si to uvědomit. Tím se mnohé vysvětluje.“ Lord Nachový se postavil nad čaroděje. Jediným rychlým úderem pěsti mohl Nathanovi roztříštit lebku. „Vstaň, můj dobrý služebníku. Nenacházím ve tvých činech žádnou chybu.“

Člověk vydechl a udělal, jak drak poručil. „Jsem vám vděčný, Vaše Veličenstvo.“

Takto zblízka uchvátily Nathanův pohled oči za přilbou. Na rozdíl od planoucích rudých očí tolika draků měl lord Nachový podivuhodně perlové oči bez zornic. Mělo to nějakou magickou příčinu, bylo to však tajemství, které znal jenom dračí král sám. Člověk věděl pouze to, že žádný jiný drak jeho klanu takové oči nemá. „To já jsem ti vděčný, Nathane. Tvé informace mi umožní náležitě upravit naši strategii. Tento odpad bude brzy postaven před spravedlnost.“

„Modlím se, aby to bylo brzy.“

Dračí vládce nad jeho starostmi jen mávl rukou. „Bude. Nechal jsi ostatní, aby se s tou situací vypořádali?“

„Ano. Všichni dobře sehráli své role.“

„Důvěřuji tvému úsudku jako vždy.“ Lord Nachový se otočil. „Podrobnosti incidentu probereme později. Pojď. Toto odhalení ohledně Gryfa mi připadá jako záležitost pro knihovny.“

Při pomyšlení na to, co jeho pán navrhl, Nathanova předchozí únava zmizela a srdce se mu rozbušilo. „Ty knihovny?“

„Samozřejmě. Pokud má Gryf něco společného s magií, musíme se poradit s knihovnami.“

Za všechny ty roky, co Nathan sloužil jako královský čaroděj, vstoupil do penacleských knihoven snad šestkrát nebo sedmkrát. Každá z těchto návštěv v něm vyvolala úžas, jakým bohatstvím znalostí lord Nachový jakožto vládce Penacles vládne. Nathan bezvýhradně poslouchal dračího císaře, avšak jeho obdiv k dračímu vládci, se kterým teď kráčel, se nedal s ničím srovnat.

Navzdory svému vzhledu se čarodějův pán pohyboval plynulými, vláčnými kroky, srovnatelnými s pohyby vodního Modrého draka. Byl to rozdíl oproti takovým králům jako lord Bronzový nebo většina ostatních, kteří byli každým coulem mohutní bojovníci. Nathan potají považoval lorda Nachového za nejelegantnějšího a nejvznešenějšího z dračích vládců, dokonce včetně císaře.

Když dvojice vyšla z komnaty, další lidští strážci se postavili do pozoru. Draci nebyli tak početní jako lidé, Nathan však věděl, že jeden drak má cenu tisíce lidí… a dračí král deseti tisíc.

Kráčeli dlouhou mramorovou chodbou. Dračí král byl celou dobu zcela tichý. Nathan věděl, že lord Nachový už zvažuje, jak z knihoven získat informaci, kterou potřebovali. Knihovny se svých tajemných znalostí nevzdávaly snadno, dračí král však byl velmi zběhlý ve vypořádávání se s výstřednostmi čarodějné budovy. Během své vlády využíval knihovny úspěšněji než kdokoliv z jeho předchůdců. Zlatý je sice vládcem všech zemí, ale věrnost Nachového draka je pro něj neocenitelná.

Na konci dlouhé cesty došli k železným dveřím, lemovaným po stranách dvojicí modrých kovových soch v podobě netopýřích tvorů s téměř lidskými těly. Nathan neměl ponětí, odkud se tato podoba vzala, dělaly však dojem dokonce i na něj, přestože nepředstavovaly skutečné tvory.

Lord Nachový lehce mávl rukou. Železné dveře se rozlétly dovnitř. Dvojice vstoupila.

Samotná komnata za sochami vypadala trochu obyčejně. Byl tu elegantní dřevěný stůl se židlí po jedné straně a ve zdech připevněné nezapálené louče, jinak tu nebylo na první pohled nic zajímavého. Opačná strana komnaty byla úplně zahalená ve tmě.

Přestože tentokrát dračí lord neudělal žádné gesto, Nathan vycítil, že drak použil malé kouzlo, ještě dřív, než louče vzplály. Náhle hořící louče však čaroděje nezajímaly, spíše ho zajímalo to, co osvětlily.

Byla to tapiserie, ale ne obyčejná, jaké visely v útočištích dalších dračích králů. Tato byla skoro tak dlouhá a vysoká jako stěna, ale ani to přihlížejícího neupoutalo. Byla neuvěřitelně umně vypracovaná, každičký detail vypadal skoro jako skutečný. A co víc, složitost obrazu by i nejzručnější umělce přinutila jen obdivně hledět.

Na velikém kusu látky bylo celé město, do takových podrobností jako drobné domky a potoky. Dokonce tu byly i dva rozestavěné domy. Ten, kdo tapiserii neznal, by se nad tím pozastavil a ptal by se, proč do ní umělec zahrnul i něco takového.

Nathan znal pravdu a díky ní mu tapiserie připadala ještě úžasnější. Obraz na látce se měnil, jak se měnilo samotné Penacles. Jednoho dne budou ty dva domy zobrazeny jako dostavěné.

Jakkoliv to však bylo úžasné, obraz představoval jen drobnou část účelu, který látka měla. Čaroděj se díval, jak lord Nachový tapiserii zkoumá a hledá jistý obraz. Nathan ho našel jako první, ale mlčel, jak se od něj očekávalo.

Dračí vládce lehce zasykl. Jedna ruka v kovové rukavici se zvedla nahoru a doprava, kde ležel drobný symbol, podobný otevřené knize.

„Skoro na opačné straně od předchozího místa,“ zašeptal si pro sebe dračí král a začal symbol třít prstem.

Ještě ani nedomluvil, když se okolí dvojice jako by rozvlnilo. Nathan si vzpomněl, jak se s tapiserií setkal poprvé. Její kouzlo bylo tak jemné, že ani necítil přenos z jednoho místa na druhé.

Tapiserie a komnata zmizely a nahradila je řada dlouhých, předlouhých chodeb lemovaných nekonečnými řadami polic s knihami. Na všech policích stály řady silných, těžkých svazků. Nejbližší byly šedé.

„Čekám,“ řekl lord Nachový jen tak do vzduchu.

„Co nejpokorněji se omlouvám,“ ozval se nový hlas kdesi vpravo od nich. „Co nejpokorněji se omlouvám…“

Nathanův pán o tom tvorovi mluvil jako o gnómovi, tento se však nepodobal žádnému gnómovi, s jakým se kdy člověk setkal. Holohlavá postava v plášti sice nesahala čaroději ani k ramenům, ale z bledé tváře vyzařovala znepokojivá věkovitost. Nathan věděl, že jsou knihovny staré, dokonce starší než samo město, a uvažoval, jestli jsou ti, kdo se o ně starají, taky tak prastaří.

Nebyl si vlastně ani jistý, jestli jsou to „ti“. Lord Nachový se choval, jako by tu byl víc než jeden knihovník, ale pokud ano, pak buď vypadali všichni úplně stejně, nebo Nathan při cestách sem potkal vždycky toho samého.

„Víš, co chci.“

„Knihovny vědí,“ opravila ho malá postava. „Vyhledám svazek, o kterém se domnívají, že vám nejlépe odpoví. Následujte mě.“

Nathan svraštil čelo. Při všech předchozích návštěvách s lordem Nachovým prostě čekali, zatímco knihovník prostě vzal nějakou knihu z polic poblíž. Odpovědi, které dračí vládce hledal, byly vždycky někde blízko.

Cestou se díval po policích, lemujících chodbu až ke stropu. Velice toužil popadnout některou z knih a prohlédnout si její obsah, přestože mu při první návštěvě lord Nachový ukázal, jak marné je se o to pokoušet. Knihovny nevydávaly svá tajemství snadno.

Dále ho překvapilo – přestože jeho pána očividně ne – když byli odvedeni do druhé chodby, stejné jako ta první, až na to, že knihy v předchozí chodbě byly šedé a tady tmavě zelené. Když trojice zahnula za roh, Nathan se ohlédl. Za sebou viděl jen další chodby, od podlahy až ke stropu plné knih. Nebylo tu ani stopy po vchodu či východu, dokonce ani po konci viditelných chodeb. Představoval si, jak knihovnami bloudí navždy a hledají cestu ven, a přemýšlel, jestli tady někdy někdo zemřel. Ta představa ho přiměla držet krok s lordem Nachovým a gnómem, který kráčel na někoho tak malého dost rychle.

Knihovník se bez varování zastavil. Zdánlivě téměř náhodně natáhl ruku k jedné z horních polic.

Jeden ze silných svazků nahoře se překotil a vypadl. Gnóm mu však neuskočil z cesty, ale hbitě chytil knihu za hřbet. Nathan přitom zahlédl kousek vazby, na níž byl reliéf stylizovaného draka.

„To, co hledáte,“ pravil gnóm, když podával knihu dračímu vládci.

Lord Nachový ji rychle otevřel. Z místa, kde Nathan stál, neviděl dovnitř, avšak soudě podle náhle potemnělého výrazu dračího krále obsah vládce Penacles nepotěšil.

„Co to má znamenat?“ zavrčel lord Nachový a poprvé odhalil ostré zuby a lehce rozeklaný jazyk. „Co to má sssakra znamenat?“

Syčení Nathana zneklidnilo. Nikdy dřív neslyšel, že by lord Nachový ztratil svou pečlivě pěstěnou výslovnost. A co hůř, dračí vládce teď na čaroděje hleděl, jako by on byl zodpovědný za potíže, které obsah knihy způsobil.

„Knihovny dávají to, co ony považují za nejlepší odpověď na vaši otázku,“ k Nathanově úlevě zasáhl gnóm. „Právě vy byste to měl vědět lépe než jiní, současný vládce Penacles.“

Lord Nachový dál cenil zuby. „Víš přesssně…“ Odmlčel se a začal znovu. „Víš přesně, co jsem chtěl! Tohle není žádné kouzlo!“

„Knihovny odpověděly.“ Postavička sklonila hlavu. „To je vše, co vám mohu nabídnout.“

Dračí král knihu prudce zabouchl, aniž Nathanovi ukázal, co v ní je, a potom ji hodil po jedné z polic. Místo aby však prostě narazila do dalších svazků a knihy se sesypaly na zem, zůstal svazek viset ve vzduchu. Po krátkém zaváhání se spolehlivě vrátil na místo, ze kterého předtím vypadl.

„Přejete si upravit své úvahy a zkusit to znovu?“ zeptal se knihovník bez náznaku posměchu.

Lord Nachový se místo odpovědi otočil směrem, ze kterého přišli. Čaroděj ho spěšně následoval. Sotva ho dohnal, oba, on i dračí král, se náhle ocitli v komnatě paláce, s tapiserií znovu za zády.

Nathanův pán beze slova vyvedl mága ven. Muž čekal, že dračí vládce zamíří do komnat dole, kde pracoval na svých tajných plánech, ale lord Nachový se místo toho vrátil do trůnního sálu.

Když vešli, krystalové řady zapulsovaly silněji. Nathan si nikdy dřív ničeho podobného nevšiml. Dál sledoval lorda Nachového, který usedl na trůn. Potom čaroděj okamžitě poklekl před svým pánem na koleno.

Ještě chvíli vládlo ticho a pak vládce Penacles prohlásil: „Jsi císařův nejvěrnější lidský služebník… i můj, Nathane Bedlame. Už více než padesát let.“

Z jedné strany to byl značný kompliment, ale Nathanovi zněl trochu zvláštně, jako by chtěl lord Nachový posílit vlastní důvěru v něj. „Děkuji vám, Vaše Veličenstvo.“

„Návštěva knihoven to jen zdůraznila. Ty jsi klíč k ukončení téhle vzpoury lůzy.“

Knihovny? Nathan si nemohl pomoci a podíval se svému pánu do nemrkajících očí. „Já?“

Dračí král se opřel a prohlížel si čaroděje. „Víš, co mi ta kniha ukázala?“ Když člověk zavrtěl hlavou, lord Nachový pokračoval: „Byl to obrázek. Kresba, kterou jako by nakreslil nějaký elfský umělec, tak dokonalé byly detaily.“

Nathan stále nechápal. Nakonec zavrtěl hlavou v naději, že mu to drak vysvětlí blíže.

Lord Nachový se zazubil a znovu odhalil velice ostré zuby. V tom úsměvu nebyl žádný humor. „Zobrazovala tebe, můj dobrý služebníku.“

Čaroděj málem vyskočil na nohy, tak ho to odhalení šokovalo. „Můj pane! Nemám tušení…“

„Uklidni se. Teď už je mi jasné, že mi knihovny ukázaly, že ty jsi ta magická zbraň, kterou potřebuji lépe včlenit do naší strategie. Až dosud jsi jednal podle pokynů ostatních, s omezeným pohledem na věc…“ Nezmínil lorda Bronzového jménem, ale závěr byl zjevný. „Od této chvíle… zaujmeš velitelskou pozici a budeš se zodpovídat jen císaři a mně. Nikomu jinému.“

Nathan měl co dělat, aby nelapal po dechu. Lord Nachový mu v podstatě povolil odmítnout požadavky všech ostatních dračích králů. „Můj pane… to je příliš! Oni se nikdy…“

„Udělají přesssně, co řeknu!“

Obnovená prudkost čaroděje umlčela. Nachový drak měl velký vliv na císaře, ale propůjčit takovou autoritu člověku bylo neslýchané. Nathanův pán očividně věřil, že lord Zlatý bude souhlasit, ale i pouhé pomyšlení na to mága stále vyvádělo z míry.

Dračí vládce se znovu ovládl. Hleděl na Nathana, který měl před silou toho pohledu chuť utéct.

„Jsi můj nejvěrnější, nejspolehlivější služebník,“ znovu prohlásil dračí král. „Nezklameš mě.“

„Ne, můj pane.“

„Smíš se vrátit do svého příbytku. Čekej na můj pokyn k našemu dalšímu tahu.“

„Ano, můj pane.“ Nathan vstal, zalitý úlevou. Byl nejen vděčný za to, že byl ušetřen jakéhokoliv potrestání, ale po týdnech pokusů přelstít vůdce rebelů bude dobré strávit nějaký čas fyzickým i mentálním zotavováním. A hlavně bude dobré vidět syny. Dayn byl na severozápadě, pracoval s vládcem rozlehlého Dagorského lesa, ale v předchozím dopise psal, že má v plánu se na krátký čas vrátit do Penacles. Nathan svého staršího neviděl několik měsíců.

A stejně důležitá byla Daynova zpráva, že dostal vzkaz od mladšího bratra Azrana. Už to byly dva roky, co Azran někomu z nich napsal. Nathan si o něho dělal velké starosti. Lord Nachový nejednou vyjádřil nespokojenost s nedostatkem úcty mladšího Bedlama. Za celou tu dobu se Azran ani jednou neobjevil zde před vládcem Penacles, jak bylo požadováno. Lord Nachový zatím takové chování toleroval jen kvůli Nathanovi… ale už mu skoro došla dobrá vůle.

Nathan se Nachovému drakovi uklonil a seslal kouzlo. Když se komnata rozplývala, Nathanova vířící mysl se zmítala mezi obavami o nejmladšího syna a velkolepým postavením, kterého se mu právě dostalo.

Modlil se, aby byl dost silný a s obojím si poradil.

Nachový drak dál hleděl na místo, kde předtím stál Nathan Bedlam, skoro jako by čekal, že se čaroděj náhle znovu objeví. Nakonec dračí vládce obrátil zrak vzhůru a zahleděl se na pulsující pole.

Vládce města vědění tiše zasyčel.

III.

SPOJENECTVÍ S DÉMONY

Rozpálené, skoro oslepující hory na severu Legarského poloostrova nebyly místem, které by si Gryf vybral k setkání jako první, existovalo však jen málo míst, kde by se klidně postavil dvojici, kterou si přál připojit k řadám vzbouřenců. Samotného by ho nikdy nenapadlo oslovit je, jeho „spojenec“ však naznačil, že jeho vlastní opatrné dotazy naznačovaly zájem ze strany vražedného dua.

Ale uzavřít smlouvu s démony… Gryf se od neplánovaného příchodu na tento kontinent už setkal s různými děsivými silami, ale dvojice, kterou očekával, byla z nich všech možná ta nejnevypočitatelnější. To, že sám vládl jistou magií, lvího ptáka ani za mák neuklidňovalo; legendy, které o obou slyšel, znervózňovaly dokonce i jeho.

Gryf se přitiskl ke straně jakéhosi výčnělku. Poskytoval mu kousek stínu, ale jen málo ochrany před sálavým vedrem. Vůdce rebelů si přivřenýma očima prohlížel okolí. Nehostinná, krystaly pokrytá krajina mohla být vhodná pro hrabavé quely v jejich krunýřích, ale on se nemohl dočkat, až se přesune do lepšího podnebí.

Náhle si všiml, že se stíny kolem něho prodloužily. Gryf se podíval vzhůru a bez překvapení zjistil, že slunce se nenachýlilo k západu. Stiskl ruku v pěst, přestože útok, který měl v plánu, nebyl fyzický. Nic fyzického nemělo proti démonům valnou šanci.

Kus stínu se náhle zvedl a zablokoval část třpytivého světla za sebou. Gryf sledoval, jak stín získává povědomou, i když stále znepokojivou podobu… velkého ebenového hřebce. Když podoba zpevněla, otevřely se dvě ledově modré koule bez zornic.

„Jsme tady, jak jsi žádal!“ zaduněl stínový kůň.

Přestože už Gryf věděl, že tento tvor dokáže mluvit, zvučný hlas lvího ptáka i tak ohromil, třebaže on sám děsil ostatní pokaždé, když něco řekl.

„My?“ odpověděl konečně a rozhlédl se.

„Ano,“ ozval se z druhé strany tišší, hladší hlas. „Jsme tady oba.“

Gryf sebou trhl. Vedle něho stál tvor, který vypadal jako člověk zahalený v tmavém, splývavém plášti. Veliká kapuce skrývala většinu obličeje, ale to málo, co bylo vidět, Gryfa instinktivně přimělo zamžourat v naději, že rozezná více detailů. Ať se však jakkoliv snažil zaostřit, rysy obličeje zůstávaly rozmazané.

Takže je to tedy pravda! Žádná skutečná tvář…

Hřebec se zasmál. „Ha! Polekal jsi ho, můj příteli! Říkal jsem ti, že nadskočí, ale ty jsi říkal, že možná ne! Měl jsem pravdu a ty ses spletl!“

„Ano, Temný koni, měl jsi pravdu a já jsem se spletl,“ s nefalšovanou laskavostí odpověděla postava na téměř dětský komentář vysokého démona. Pak se obrátil na Gryfa a jeho tón znovu zlhostejněl: „Musíš být opravdu zoufalý, když hledáš naši pomoc. Přestože pocházíš ze zámoří, jsi tady už dost dlouho, abys znal příběhy…“

„Jsem tu dost dlouho, abych znal obě strany. Dobrou i zlou.“

„Dobrou i zlou.“ Zahalený muž se smutně zasmál. „A přišel jsi sem s nadějí, že v tuhle chvíli je u kormidla ta dobrá…“

Kdyby vůdce rebelů nevěděl o legendě, týkající se obzvláště menšího z démonů, tolik, připadala by mu ta poznámka podivná. Gryf si byl ve skutečnosti vědom, že „démon“ možná není pro zahalenou postavu to pravé slovo, ale temnější činy, které mu dějiny kladly k nohám, k takové nálepce naprosto stačily. A přesto příběhy říkají, že udělal tolik dobrého…

„Nezabil jsi mě,“ odpověděl nakonec lví pták. „Beru to jako znamení, že jsem se nemýlil.“

„Ale i tak je to riskantní. Pokud o mně něco víš, rozumíš tomu, že nemám stále stejné zájmy.“

Gryf neměl na tenhle rozhovor čas. Potřeboval zjistit, jestli mohou uzavřít dohodu. „Přišel jsem se podívat, jestli máš zájem svrhnout tyranii dračích králů. Z příběhů je dosti zřejmé, že se vzájemně nemáte v lásce. Sha…“

Postava v kápi prudce zvedla ruku v rukavici. „Říkej mi Vadyme… tentokrát.“

Byla v tom naléhavost, která Gryfa varovala, ať udělá přesně to, oč byl požádán. „Vadyme… v pohybu jsou plány, které mohou přinést změnu rovnováhy sil. Právě teď práce dračích vládců, jejich armád, a obzvlášť jejich mágů zřejmě odsuzuje tuto vzpouru k neúspěchu…“

„Zřejmě? Jistě.“

Lví pták se zamračil, ale pokračoval. „Ale pokud se všechno stane tak, jak doufám, dračí králové mohou zjistit, že se proti nim obrací jejich vlastní pařáty. Tato země může být osvobozena!“

Gryf se podíval z postavy jménem Vadym na Temného koně. S překvapením zjistil, že stínový hřebec vzal přinejmenším jeho poslední slova velmi vážně.

„To by byla dobrá věc,“ řekl Temný kůň svému společníkovi.

„Vadym“ neodpověděl, místo toho naklonil hlavu. Bylo zřejmé, že si Gryfa pečlivě prohlíží. „Proč to chceš? Co tě pohání? Jaký byl tvůj život za mořem? Ano, Gryfe, já znám tvou legendu. Vím něco málo o tom, co se tam děje.“

„Pak víš v tuhle chvíli víc než já,“ řekl Gryf a naježil se. „Ušetři mě toho! Přišel jsem hledat spojenectví. Přišel jsi ho probrat, nebo ne?“

Postava v kápi se znovu zasmála. „Kdysi jsem znal někoho, kdo se ti podobal… Kéž bych si vzpomněl, jak se jmenoval.“ Vadym pokrčil rameny. „Přál bych si vzpomenout na hodně věcí. Jak se zdá, to je něco, co máme společného, Gryfe.“

Temný kůň se najednou ohlédl přes rameno. Kdyby byl ten démon doopravdy kůň – Gryf ve skutečnosti neměl ponětí, co Temný kůň doopravdy je – zlomil by si krk. Hlava se mu otočila úplně dozadu. „Jsme sledováni…“

Jeho společník vzhlédl. Dokonce i když mu do obličeje svítilo slunce, zůstávaly jeho rysy nezřetelné. Gryf měl dojem, že rozeznává oči a ústa, ale nebyl si úplně jistý. „Quelové?“

Gryf se zahleděl tam, kam hleděl Temný kůň, ale nic neviděl. Přesto, pokud je nablízku kdokoliv z hrabavých, je moudré držet ruku u zbraně.

„Ne… není to nic fyzického… je tu posun v krystalické struktuře našeho okolí.“

Společník Temného koně se stáhl trochu víc do stínů. „Vládce Legaru si všímá naší přítomnosti.“

Jeho prohlášení Gryfa zaskočilo. Křišťálový drak ví, že se vetřeli na jeho území. Gryf se svou přítomnost snažil co nejlépe zamaskovat, ale možná že oni tři na jednom místě jsou pro někoho citlivého na magii příliš výrazní, aby si jich nevšiml.

„Zaútočí,“ začal lví pták.

„Ne,“ namítl Vadym. „Nezaútočí. Bude pozorovat. Bude jen pozorovat.“

„Varuje ostatní.“

„Ani to neudělá. Řídí se jen podle sebe, na císařův dvůr se dostaví, jen když je to nutné, a nikdy se dlouho nezdrží. Nedává žádné zprávy, žádná varování.“

„Ty o něm tohle všechno víš?“ Gryfa ohromilo, že někdo rozumí nejtajemnějšímu z dračích králů. Co jiného o nich ještě ví, co bychom mohli využít pro naši věc?

„Měl jsem čas všechny studovat… i jejich předchůdce…“

Byla to připomínka, jak dlouho už tenhle tvor existuje… a existuje je správné slovo, ne žije. Podle všeho, co se Gryf během studia dozvěděl, ten, kdo si přál být nazýván Vadymem, ale světu byl známý prostě jako Shade, snad nikdy nežil. Byla to součást kletby, nezřetelné rysy jen naznačovaly, co všechno tenhle černokněžník ve skutečnosti vytrpěl.

„Myslím, že se možná pleteš!“ prohlásil Temný kůň, na Gryfův vkus až příliš hlasitě. „Hle, sama země k nám obrací svůj pohled!“

Démonický oř nepřeháněl. Gryf sledoval, jak k nim krystaly pokrytá země doslova obrací oko. V každé lesklé plošce bylo úzké, přivřené plazí oko, a zíralo směrem k nim. I samotné oko se třpytilo způsobem, který Gryfa značně zneklidňoval.

Shade předstoupil před Gryfa. „Temný koni, vezmi našeho nového spojence odsud.“

Vůdce rebelů byl rychlý, ale ani on se nemohl se stínovým ořem měřit. Z ramen Temného koně vypučely dvě hrubé černé paže s rukama se třemi prsty. Popadly Gryfa za ramena a zvedly ho, jako by byl nemluvně. S podivnou jemností končetiny usadily lvího ptáka na koňský hřbet.

„Připrav se!“ zařval Temný kůň.

Nedal Gryfovi šanci poslechnout, ale na tom nezáleželo. Když démonický hřebec vyrazil, Gryf ucítil, jak se mu nohy propadají do temnoty, tvořící boky Temného koně. Dokonce i Gryfa na vteřinu opustila odvaha a přemítal, jestli se do toho tvora propadne celý. Jakmile však měl nohy uvnitř, tělo Temného koně znovu zpevnělo. I kdyby Gryf chtěl seskočit, bylo by to nemožné.

Gryfa ohlušil dunivý zvuk. Krajina se otřásla. Mohl jen předpokládat, že Křišťálový drak navzdory Shadeovým sebejistým slovům zaútočil. Opatrně se ohlédl.

Místo toho však viděl zahalenou postavu, jak stojí s oběma rukama nataženýma před sebou a z nich mezi ním a většinou výhružných očí stoupá čistá, smaragdově zelená energie. Ještě než ho neuvěřitelně rychlý Temný kůň odnesl z dohledu té ohromující scény, viděl vůdce rebelů, jak vír začíná z drsné země strhávat všechny krystaly. Ty, které už byly ve vzduchu, zvedl větrný vír do výšky a vrhl daleko od směru, kterým mířili stínový hřebec s nedobrovolným jezdcem.

Zároveň vládce Legaru oslepuje i odpoutává pozornost! konečně pochopil Gryf. Lví pták také pochopil, jak silným se Shade – pro něj to doopravdy nebyl Vadym – musel stát, když se rozhodl seslat tak mocné kouzlo jen z těchto důvodů.

Jihozápadní Legar se za ním ztratil. Když se Gryf zadíval dopředu, už mu v dálce kynula svěže zelená Adajianská pole, tvořící většinu panství Hnědého draka. Zbarvení Hnědého klanu odráželo říši po tisíc let bohatou na obilí, kterým se krmila zvířata, jež pak zkonzumovala nejspíše nejmocnější z dračích armád. Pokud byl lord Nachový považován za stratéga dračích vládců, lord Hnědý byl jejich vrchní generál. Dokonce ani ctižádostiví lordi Železný a Bronzový se nemohli porovnat se silami Hnědého. Proklouznout skrz Adajianská pole bylo vlastně skoro stejně nebezpečné jako vstoupit na Legar.

A teď jedu na hřbetě démona! Gryf pevně stiskl zobák a uvažoval o cestě, kterou mají před sebou. Toho lord Hnědý rozhodně nemůže přehlédnout…

A navíc, i kdyby se dračí vládce rozhodl Temného koně ignorovat – což bylo vzhledem k démonově pověsti mezi dračími králi dost možné – jistě si všimne, že vůdce rebelů, kterého pronásledují, teď jede…

Boky Temného koně znovu bez varování změkly. Gryf se s tlumeným zaskuhráním potopil dovnitř. Marně bojoval, dobře znal příběhy o těch, kteří spadli do Věčného, jak se Temnému koni také říkalo.

Jakmile ho však Temný kůň zahalil, zformovala se kolem Gryfa skořápka. Lví pták se vznášel v průsvitné kouli, která byla, jak si uvědomil, přímo uprostřed těla Temného koně. Obzvlášť znepokojivé na tom bylo, že podle odhadu velikosti se buď zmenšil, aby se do démonova těla vešel, nebo byl stínový tvor nějakým kouzlem zevnitř větší než zvenku.

Naštěstí či možná naneštěstí Gryfovu pozornost upoutalo něco mnohem pochopitelnějšího… vyzývavý řev velice, velice velkého a rozzuřeného draka.

Skrz průsvitnou šedou mlhu, tvořící démonovo tělo, Gryf viděl, jak se z vysoké trávy zvedá obrovské hnědé tělo. Žádný takový obr se nemohl ukrýt v tak skrovném úkrytu, ale dračí válečník v lidské podobě to dokázal.

Drak se blížil a široce rozpínal křídla – varovně, jak si Gryf uvědomil.

„Stůj!“ prohlásil šupinatý obr dunivým hlasem. „Stůj, nebo budeš zničen!“

Temný kůň se jen zasmál a pokračoval v běhu. Přestože si Gryf uvědomoval, jak je stínový hřebec silný, drak, který se před ním pořád zvětšoval, se mu vůbec nezamlouval.

Strážce náhle prohnul křídla. Země se otřásla. Půda všude kolem Temného koně vystřelila vzhůru a vytvořila z kamení a hlíny jakési vězení. Tráva, která v té hlíně rostla, Gryfovu oři ovinula nohy a připoutala ho.

„Hloupý draku!“ zařval zpět stínový hřebec. „Jsem Temný kůň! Zdržuješ mě na vlastní nebezpečí!“

Zdálo se, že to na Hnědého draka neudělalo dojem. Znovu zařval a hliněné vězení se zmenšilo, zapečetilo všechny trhliny. Pokud mohl lví pták hádat, strážce si vyložil prohlášení Temného koně jako dostatečný důvod k odstranění vetřelce.

Z jedné stěny koule vyrašil výčnělek a k úžasu vůdce rebelů se proměnil v hrubá ústa. Nad nimi se zformovaly ledově modré oči.

„Připrav se! Možná tě budu muset vrhnout do bezpečí.“

Ještě než Temný kůň domluvil, všechno světlo zmizelo. Stěny Gryfova útočiště se vmáčkly dovnitř. Zatlačil rukama do stran a doufal, i když vlastně nečekal, že by mohl oddálit svůj osud byť jen o několik drahocenných vteřin…

Gryfa zalilo oslňující světlo. Plíce mu naplnil čerstvý vzduch.

Letěl vzduchem. On, nelétavá zrůda pojmenovaná po okřídleném zvířeti, letěl vzduchem.

Gryf měl vlastní křídla… nebo spíše zakrnělé zbytky křídel. Naprosto neužitečná a trvale ukrytá, jako tolik jeho jiných stránek, proto, aby se ani jeho stoupenci nedozvěděli, jak moc nelidský vlastně je. Teď je lví pták krátce, ale důkladně proklel, čekaje na nevyhnutelné polámání kostí, až dopadne na zem.

Místo toho se náhle zůstal vznášet jen několik stop od zkázy a potom jemně přistál nohama dole. Teprve v tu chvíli vycítil, že má cosi přilepeného na zádech, cosi, co ho pustilo v okamžiku, kdy byl v bezpečí. Když se vůdce vzbouřenců ohlédl, uviděl útržek temnoty, jak plácavě odlétá pryč.

Kousek samotné esence démonického oře…

Zázračný pohled však vybledl, když Gryf za útržkem spatřil strážce, snášejícího se na mnohem menšího Temného koně. Z drakova předchozího kouzla zbylo jen pár roztříštěných kusů hliněného vězení. Zbytek ležel rozházený o kus dál jako svědectví hřebcovy vlastní moci. Přesto Gryf neviděl pro Temného koně naději, navzdory schopnostem, kterými se chlubil.

S těmito myšlenkami se lví pták hnal zpět. Temný kůň se ho sice pokusil poslat do bezpečí, ale Gryf ho nemohl opustit. Démonický oř už dokázal, že je spojenec. Gryf doufal, že se mu přinejmenším podaří odpoutat pozornost…

Avšak po několika rychlých krocích viděl, že dorazí příliš pozdě. Drak se teď vznášel těsně nad kořistí a Temný kůň jako by byl ztuhlý strachy. Strážce lorda Hnědého vydechl… a stínového hřebce zahalil oheň.

Temný kůň se skrz výbuch smál. Když se drak nakonec musel nadechnout, ebenový hřebec se vyzývavě vzepjal.

Drak vztekle zařval a vrhl se dolů na něho.

A tehdy Gryf spatřil, že příběhy, které slyšel, byly pravdivé. Byl dost blízko na to, aby viděl, jak se Hnědý obr dostal k Temnému koni. Drápy se natáhly a zazářily čirou magickou energií. Zdálo se, že drak drobnou postavičku snadno rozerve.

Sotva se však drak Temného koně dotkl, před Gryfovýma vyvalenýma očima se rychle smrskl. Než by se jedenkrát nadechl, nebyl obr větší než vůdce rebelů, a potom ještě menší.

Drak také očividně věděl, co se s ním děje, a náhle se pokusil stáhnout. Začal mohutně máchat křídly, ale dál se sunul k – ne, do Temného koně.

Ano, tak to bylo. Gryfův tajný spojenec mu kdysi řekl, jak viděl na Temného koně zaútočit dva dračí válečníky. Právě proto teď lví pták věděl, co se děje. Tím, že se drak Temného koně dotkl, stal se součástí surrealistické přirozenosti démonického oře. Drak se zmenšoval, a zároveň se nezmenšoval; Temný kůň nepodléhal přirozeným zákonům smrtelného světa. Vskutku, byl odkudsi zdaleka, přestože Gryf nevěděl odkud. Fyzikální a magické zákony, kterými se Temný kůň řídil, byly jedinečné, jak mnozí k vlastní hrůze zjistili.

„Viděl jsem, jak do něj spadli, Gryfe…“ řekl mu tehdy jeho spojenec se směsí úžasu a strachu. „Doslova do něj spadli. Přitom se prudce zmenšili, ale to je jen drobnost proti tomu, jak skončili! Byl jsem dost blízko, abych to viděl, přestože si mě Temný kůň nevšiml… za což budu nadosmrti vděčný. Mohl mě považovat za nepřítele, než bych ho dokázal přesvědčit o opaku…“

Drak už byl malý jako dítě a téměř ukrytý v těle Temného koně. Gryf měl dostatečně živou představivost, aby si z toho pohledu i z toho, co mu bylo řečeno, dokázal představit drakův osud.

Esence Temného koně teď vtahovala draka hlouběji a hlouběji dovnitř sebe, jako by byl živoucí dírou. Bylo to zcela jiné než to, co stínový hřebec udělal s vůdcem rebelů. V drakově případě bude nešťastný obr padat dál a dál… padat… a padat. Pro oči smrtelníka odpluje, až bude pryč z dohledu, ale Gryfův spojenec, který tehdy byl dost blízko, aby svou mocí vycítil, co se skutečně stalo, vysvětlil, že drak bude padat dál.

Navěky.

Teď už tu zůstal jen Temný kůň. Ebenový hřebec zahlédl Gryfa, odfrkl si a přihnal se k němu.

„Měl jsi pokračovat dál! Vždycky je možné, že je někde poblíž další stráž!“

„Já – chtěl jsem pomoci.“ Gryf si připadal hloupě, už když nabízel vysvětlení. Temný kůň pomoc rozhodně nepotřeboval.

Ledově modré oči poprvé zamrkaly. „Děkuji ti.“

Temný kůň ta dvě slova vyslovil takovým tónem, že nebylo pochyb, že je myslí doopravdy. Než však Gryf stačil zpracovat hřebcovu vděčnost za očividně marný pokus, z těla stínového oře se znovu vynořily dvě ruce.

„Vládce Adajianských polí nás cítí! Raději bychom měli hned odejít!“ Temný kůň si posadil Gryfa na hřbet. „Obyčejný strážce je jedna věc, ale čelit dračímu vládci může být něco jiného!“

Ebenový oř se znovu rozběhl napříč krajinou. Gryf si prohlížel rychle se měnící okolí, jestli nezahlédne nějakou hrozbu, nic však neviděl. Vypadalo to, že jsou v bezpečí… a vypadalo to, že má dvě nové a velice mocné zbraně pro svou skromnou armádu.

Tolik moci, tolik magie, pomyslel si, když nechávali Adajianská pole za sebou. Lví pták nepochyboval, že je Shade taky v pořádku. Legendární dvojice byla stejně hrozivá jako kdokoliv, kdo slouží dračím králům.

Gryf pevně stiskl zobák. Skoro stejně hrozivá. Penacles stále drží dračí vládci… a pořád mají Nathana Bedlama…

A pokud Gryfův plán neuspěje, dokonce ani pomoc Temného koně a černokněžníka nebude stačit, pokud tedy dobře pochopil, jaké má lord Nachový s čarodějem Bedlamem plány.

IV.

RODINNÁ SEŠLOST

Jakožto nejvěrnější mág lorda Nachového dostal Nathan Bedlam obydlí, které si nezadalo s těmi přímo v paláci. Vskutku, kromě osobních pokojů lorda Nachového a pokojů vévody Vuuna – dědice dračího krále – nebyl dokonce ani v paláci další srovnatelný příbytek.

Věž se tyčila nad většinou Penacles, dlouhá, štíhlá stavba beze dveří v přízemí a bez oken, kromě těch ve dvou nejvyšších patrech. Dalo se tam vstoupit jen pomocí magie, což byla dokonce i v městě vědění nezbytná obezřetnost.

Město vědění nebyl jen popis Penacles, bylo to doslova druhé jméno, které se začalo užívat, když století za stoletím návštěvníci z ostatních říší zjišťovali, jak nesmírný poklad znalostí království lorda Nachového poskytuje. Když Nathan přehlížel západní část Penacles, viděl Cechovní depozitář, někdy také přezdívaný druhá knihovna. Přestože z hlediska magie obsahoval jen málo či nic, uchovával tajemství mnoha mistrů cechů, jejichž příslušníky bylo možné nalézt ve všech třinácti zemích.

Nathan se ušklíbl. Cechovní mistři, neustále žárlící na postavení mágů, by víc než dychtivě šířili příběh o jeho selhání, kdyby se k nim prostřednictvím některého z mnoha špehů dostal. Přestože by to jen málo změnilo vliv obou kast, cechovním mistrům by přineslo jisté osobní zadostiučinění, kdyby mohli kteréhokoliv Bedlama shodit v očích obyvatelstva.

Bedlamova rodina sloužila lordu Nachovému už několik století. Kdy byla tato veliká čest propůjčena prvnímu z nich, už se ztratilo v čase, přestože jinak kroniky Bedlamových pečlivě zaznamenávaly rodinnou službu jejich pánům.

Tohle nebude čin zaznamenaný jako úspěch, suše si pomyslel Nathan. Přesto udělá, co povinnost žádá, a zaznamená skutečnost pro ty, kteří přijdou po něm. Když byl kdysi pouhým učněm, otec mu řekl, že se musí učit i o selháních, protože se z nich často může naučit více než z vítězství.

Tuhle lekci Nathanův mladší syn zatím vyplýtval.

Nathan se odvrátil od okna. Neotočil se k zatuchlé, temné svatyni, často popisované v příbězích bardů, ale k přepychovému apartmá, vhodnému i pro samotného lorda Nachového. Přestože byl rád, že slouží tak civilizovanému dračímu králi, jako je vládce Penacles, a ne třeba vládci Pekelných plání, cítil se Nathan neustále provinile, že si žije tak dobře, když už je dvacet let beze své Asrilly. I po tak dlouhém čase si stále dokázal vybavit její jemnou, bledou tvář a živé oči barvy letní oblohy. Ne že by od její předčasné smrti neměl další vztahy, ale ty byly jen matnými stíny lásky, vykvetlé ze sňatku, který začal jako politický.

„Otče?“

Uvědomil si, že hledí do prázdna. S velkou úlevou a ještě větší radostí spatřil Nathan svého staršího syna. „Dayne…“

Pohled na Dayna mu připomněl Asrillu, neboť syn měl její husté černé vlasy – v Daynově případě však sahaly jen k ramenům – a úzkou tvář těch, kterým v žilách proudila krev královského domu Mito Picy. Oči měl také matčiny, jen užší, a pokud v sobě měl Dayn něco z Nathana, byla to podsaditější postava – někteří říkali „sedlácká“.

Bedlam… co je to za jméno? Zní to, jako by ses narodil, abys byl čarodějem…

Nathan potřásl hlavou a zahnal Asrillinu pobavenou poznámku z jejich prvního setkání zpět do hlubin paměti. Natáhl ruce a vyšel Daynovi vstříc. Objali se.

Starší čaroděj o krok couvl a prohlédl si syna. „Zase jsi vyrostl?“

„Už celé roky nerostu, otče. Říkáš to pokaždé!“ zazubil se Dayn. Měl skoro stejné roucho jako Nathan, až na drobný nachový znak knihy nad srdcem. Ten symbol označoval nižší postavení v hierarchii jejich povolání. Bude muset lordu Nachovému věrně sloužit ještě dvacet let, než bude považován za rovnocenného otci nebo jinému staršímu mágovi, jako je Yalak.

„Když je k ruce magie, věk nemá s růstem nic společného.“

„Víš, že to nedělám o nic raději než ty, otče. Vím, že někteří z ostatních rádi vylepšují svůj zjev, ale já jsem s tím svým dostatečně spokojený.“

Starší Bedlam se zasmál. „S tím, jak vypadáš od přírody, bys měl být spokojený. Viděl jsem, jak si tě Jalinda prohlížela, když jsi tady byl naposledy.“

Daynovi se po tváři rozlil ruměnec. „Když mi bylo čtrnáct, říkával jsem jí teto.“

„A hleděl jsi na ni stejným způsobem, jakým posledně hleděla ona na tebe. Je to skvělá čarodějka a krásná žena. Neměl bys být sám. Měl bys mít rodinu.“

„Říká někdo, kdo je pořád ženatý s duchem,“ s náhlou vážností odpověděl syn. „Matka by byla chtěla, aby sis někoho našel, ne jen tu a tam s někým flirtoval, zatímco žiješ v žalu.“

Nathan spolkl odseknutí; uvědomoval si, že má Dayn naprostou pravdu. Asrilla mu to vlastně přímo řekla, když začala mít během druhého těhotenství potíže. Nathan vždycky uvažoval, jestli už tehdy věděla, že nepřežije. Člověk vždycky nepotřeboval Yalakovy schopnosti, aby spatřil budoucnost – nebo to, že žádná nebude.

„Dorazil jsi teď?“ zeptal se ve snaze nezabývat se příliš ztrátou Asrilly. „Čekal jsem tě, ale ne tak brzy.“

Daynovy oči naznačovaly, že se i jemu ulevilo, když se hovor stočil k všednějším záležitostem. „Ano. Ještě potřebuji předstoupit před našeho pána, ale říkal jsem si, že mu nebude vadit, když se nejdřív na okamžik stavím za tebou. Už je to příliš dlouho.“

„Přestože si cením toho, že jsem ti chyběl stejně jako ty mně, víš, co je tvou povinností, synu. Byl jsi pryč hodně dlouho.“ Starost, která zněla Nathanovi v hlase, byla skutečná. Bylo dost špatné mít jednoho syna, který je v nemilosti lorda Nachového; Dayn by to měl vědět.

„Snad máš pravdu. Musím ho také informovat o záležitostech, které jsme probírali s lordem Zeleným.“ Při zmínce o vládci Dagorského lesa přeběhl po Daynově pohledné tváři šibalský úsměv. „Ach! Setkal jsem se tam s někým, koho znáš. S jedním z lidských chráněnců lorda Zeleného…“

Nathan neměl ponětí, o kom Dayn mluví. Nenavštívil lorda Zeleného už přes šest let, takže si nevybavoval hrstku lidí, o které se lord Zelený staral téměř jako o vlastní děti. „Snad mi to můžeš říct jindy…“

„Zdravím vás, mistře Bedlame! Už je to tak dávno!“

Zpoza Dayna se vynořila žena s vodopádem rusých vlasů a očima jako zářivé smaragdy. Šaty jí dokonale ladily s očima, což nebylo nijak překvapivé, neboť je pravděpodobně očarovala, aby vypadaly právě tak. Také dobře zdůrazňovaly její ženskou postavu.

Vybavil si rusé kadeře, ale tvář rozhodně nepatřila nešikovnému dítěti, na které si vzpomínal. „Vy jste… Gwendolyn… MacArnová, že?“

Zazářila, že ji poznal, a Nathan překvapeně zjistil, že je tak ještě krásnější, což by byl předtím považoval za nemožné. Tuhle myšlenku vzápětí následoval pocit viny, že myslí na jinou ženu, přestože Asrilla by mu to jistě neměla za zlé.

„Ano,“ odpověděla šťastně, melodickým hlasem. „Ale teď jsem jen Gwendolyn. Když jsem dokončila učení, vyvázala jsem se ze svého klanu. Teď sloužím lordu Zelenému!“

Když mluvila, zářila kolem ní moc. Zdálo se, že si Gwendolyn vůbec neuvědomuje, jak ji k sobě přitahuje. Nathan znal svého času mnoho čarodějů, ale jen málo z nich mělo potenciál, jaký zahlédl u ní.

Podíval se za ni na Dayna. Úsměv, který měl syn na tváři, Nathanovi řekl všechno, co potřeboval vědět. Dayn se očividně řídil jeho radou, aby si našel nevěstu; jen si vybral jinou než čarodějky, které mu doporučil otec.

Teď, když už věděl, proč si Dayn nečekaného hosta přivedl, se Nathan široce usmál. Gwendolyn se ještě víc rozzářila a magie se začala shromažďovat silněji.

Jelikož Dayn Gwendolyn ještě nepředstavil jako svou nastávající, zdržel se starší Bedlam poznámek na toto téma. Možná bylo na takové oznámení příliš brzy. „No, to je neočekávané potěšení. A už jste byla na slyšení u císaře?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nejdřív musím ještě rok sloužit lordu Zelenému.“

Gwendolyn to řekla, jako by to měl Nathan vědět. Čaroděj si žádné takové pravidlo neuvědomoval, ale dračí vládci neustále upravovali věci podle svých jednotlivých zájmů. Pokud by se cokoliv ohledně tohoto nového pravidla týkalo i Nathana, lord Nachový by ho bezpochyby informoval.

Dayn od nich náhle poodstoupil. „Pokud jde o draky, máš pravdu, otče. Raději hned půjdu navštívit lorda Nachového.“

Mladší Bedlam bez dalšího zmizel. Nathana synův náhlý odchod vyvedl z míry. Byl by raději, kdyby mu Dayn nejprve sdělil, jak daleko pokročil vztah s mladou čarodějkou, dřív než ji prostě zanechal v otcově společnosti. Nathan si rozhodně nepřál nešťastnou náhodou způsobit dvojici jakékoliv potíže.

Nepomáhalo také, že na něho Gwendolyn hleděla, jako by od něj něco čekala. Nedokázal přijít na nic lepšího, a tak nakonec ukázal k nízkému slonovinovému stolu, kde obvykle jedl: „Posaďte se, prosím!“

Zavedl ji k jedné z plyšových podušek. Navzdory šatům se hladce usadila. Nathan udělal totéž a pokynul rukou. Přilétla k nim láhev vína, následovaná dvěma stejnými číšemi.

Nathan mohl nechat víno, aby se samo nalilo, ale to by mohlo vypadat, že je pro něj jeho moc příliš samozřejmá. Příliš mnoho kouzelníků nechávalo kouzla, aby za ně dělala vše až do té míry, že už si skoro nic neuměli udělat fyzicky sami, když museli. Nikdo z těch, které Nathan osobně vybral k boji proti rebelům, podobné sklony neměl, ale ostatní čarodějové, sloužící dračím králům, to dělávali. Bylo nutné, aby si všichni mágové toto nebezpečí uvědomovali.

„Tohle je z Gordag-Ai,“ podotkl, když jí podával plnou číši. „Doufám, že vám bude chutnat.“

Usrkla: „Je velmi dobré.“

Nathan si dal doušek z vlastní číše a odvážil se zeptat: „Jak dlouho už Dayna znáte?“

„Potkali jsme se první den, kdy dorazil do lesa.“ Gwendolyn se naklonila dopředu a její úsměv se znovu rozjasnil. „Pamatuji si, když jste poprvé navštívil Dagoru vy! Vždycky jsem o vás slýchala, ale nikdy bych si nepomyslela, že se vypravíte na tak – tak vzdálené místo…“

„Dagorský les je sotva tak daleko.“

„Vyrostla jsem ve vesničce na severovýchodním okraji, poblíž elfských zemí,“ připomněla mu, jako by ji rusé vlasy neoznačovaly jako jednu z obyvatel oné oblasti. Čarodějka ukázala na svět za nejbližším oknem. „Tohle je Penacles! To je nesrovnatelné!“

„Nikdy předtím jste tady nebyla?“ Věděl, že ještě nepředstoupila před lorda Nachového, ale předpokládal, že ji lord Zelený někdy během výcviku do Penacles poslal.

Její úsměv se vytratil. „Můj závěrečný výcvik vedla čarodějka, které lord Zelený důvěřuje. To znamená, že jsem před Daynovým příchodem strávila většinu času v lesích jen kousek od příbytku lorda Zeleného. Předtím jsem celá léta cvičila přímo v jeho svatyni. Snad víte, jaké to bylo.“

Nathan věděl. Útočiště Zeleného draka bylo sice plné bohaté a kvetoucí zeleně, o kterou se Zelený drak postaral svými kouzly, ale přesto bylo pod zemí. Jako jedna z těch, které si vládce Dagory osobně vybral pro jejich magický potenciál, Gwendolyn jistě trávila téměř veškerý čas v podzemí.

„To je mi velmi líto,“ odpověděl nakonec dost pravdivě.

Oči jí zjasněly. „Děkuji…“

„Ale předpokládám, že po tom, co jste potkala Dayna, byly věci o něco příjemnější.“

„Vždycky o vás tak rád vyprávěl!“ prohlásila čarodějka. „Nikdy mu nevadily všechny moje otázky… a příběhy o vašich dobrodružstvích! Je pravda, že jste dvakrát čelil černokněžníku Shadeovi a porazil jste ho?“

„My – bojovali jsme – a já z toho vyšel jako vítěz.“ Pravda byla mnohem složitější a vlastně ani lord Nachový ji neznal celou. Nathan svraštil čelo; rozhovor se ubíral směrem, který nedával smysl. Gwendolyn jistě chce více mluvit o Daynovi…

„A teď bojujete s těmi vzbouřenci… a říká se, že jejich vůdce je nějaký netvor!“

„Opravdu o tom všem nemůžu mluvit…“

„Ale no tak, otče! Pro jednou se trochu pochlub!“

Nebyl to Daynův hlas. Nathan si vlastně na nepatrný okamžik nebyl jistý, čí hlas to je. Až když vstával, uvědomil si, jak ho neviditelný mluvčí oslovil.

„Azrane!“

Ve vzduchu za Gwendolyn se zhmotnila štíhlá postava v šedém rouchu, která byla stejně vysoká jako Nathan a i rysy se mu podobala víc než Dayn. Černé, krátce zastřižené vlasy lemovaly obličej s černýma očima, které okamžitě upoutávaly veškerou pozornost. Nathan si však všiml jednoho rozdílu, krátké bradky, kterou si jeho mladší syn nechal narůst.

Černé oči se přesunuly z Nathana na čarodějku. „Odpusť, otče… nechtěl jsem tě vyrušit při soukromém hovoru…“

Gwendolyn zrudla a Nathan cítil, jak se červená. Starší Bedlam rychle zavrtěl hlavou. „Ne. Nic se nestalo. Gwendolyn sem přišla s Daynem.“

„Aha!“ Azran se rozhlédl kolem, jako by čekal, že se bratr zhmotní stejně jako on. Když ho nenašel, znovu obrátil oči ne k otci, ale spíše k čarodějce. „Vkus mého bratra se zlepšuje.“ Ladně se uklonil. „Zdravím vás.“

Nathanově pozornosti neuniklo, že je Gwendolyn z Azranovy pozornosti trochu nervózní. Vlastně nejen vstala, ale ještě od Daynova bratra o krok couvla.

„Odpusťte mi,“ řekla Nathanovi. „Ještě musím něco udělat, zatímco jsem tady, a uvědomila jsem si, že to docela spěchá.“ K oběma mužům ještě dodala: „Pokud mne omluvíte…“

Otec i syn přikývli. Gwendolyn se naposledy krátce usmála na Nathana a vytratila se.

Azran dál hleděl na místo, kde předtím stála. Nakonec si Nathan odkašlal.

Mladší Bedlam se náhle znovu soustředil na otce a natáhl k němu ruku. „Otče! Tolik jsi mi chyběl.“

„Ne víc než ty mně, Azrane. Nejednou jsem se s tebou zkoušel spojit. Víš, že se na tebe lord Nachový hněvá. Už jsi dávno zmeškal čas, kdy ses před něho měl dostavit. Nechce po nás o mnoho víc než poslechnout pár pravidel.“

„Po tobě toho chce docela hodně,“ namítl syn, když si stiskli ruce. „Slyšel jsem o tvých smělých činech v boji s tou takzvanou vzpourou. Pověz mi, je pravda, že jejich vůdce je tvor, jakého nikdy nikdo neviděl?“

„Je jedinečný. Můžeme si o tom více popovídat později. Měl bys okamžitě zamířit za lordem Nachovým. Jestli se doslechne, žes dorazil do Penacles, a přesto jsi neuposlechl, mohlo by to pro tebe být zlé.“

Černé oči se upřely do Nathanových: „Dokonce poprava?“

Nathan ho polekaně pustil. „Lord Nachový je jeden z nejspravedlivějších pánů, jak víš! Kdyby šlo o lorda Železného nebo lorda Černého, mohl bys klidně čelit takovému osudu, ale ne s lordem Nachovým! Ale přesto i jemu už dochází trpělivost.“

Azran se zazubil: „Uklidni se, otče! Dostanu se k tomu. Nechtěl jsem tě urazit znevažováním Jeho lordstva…“

Starší Bedlam rozčileně vydechl. „Azrane… mám starost jen o tebe…“

Mladší syn přivolal další číši. Na rozdíl od Nathana nechal Azran víno, ať se nalije. Usrkl, souhlasně přikývl a konečně odpověděl: „Ano, otče… pořád máš o mě starost. Já vím.“

„Slib mi, že lorda Nachového brzy navštívíš.“

„Navštívím ho,“ odpověděl Azran a znovu se napil. „Ten tvor. Je to mocný čaroděj?“

Nathan potlačil podráždění. „Je zručný, ale to mu nadlouho nepomůže. Brzy ho najdeme.“

„Rád bych viděl, jak vypadá. Co dokáže.“ Azran pokrčil rameny a odložil číši. Jeho už tak bledá tvář přitom téměř zbělela. Zakopl o stůl.

„Azrane!“ Nathan vyskočil a podařilo se mu syna zachytit, než upadl. „Jsi nemocný?“

Chvilku trvalo, než mladší čaroděj popadl dech. „Jsem – jsem v pořádku, otče. Jenom jsem se špatně vyspal.“

„Tohle není věc spánku. Vím, co vidím. Příliš ses přepínal s nějakými kouzly! Varoval jsem tě před takovou nedbalostí…“

„Ano, pořád mě varuješ!“ vyštěkl Azran. Pak se zatvářil omluvně a dodal: „Možná… možná máš pravdu. Je těžké být synem velikého Nathana Bedlama, otče. Daynovi to možná svědčí, ale já chci udělat víc než prostě být tvým odrazem.“

Jeho poznámka Nathana zasáhla. „Azrane…“

Azran volnou rukou znovu uchopil číši. Vypil zbytek vína. „Znovu se omlouvám. Chtěl jsem říct, že se chci vyznamenat sám za sebe. Abys na mě byl hrdý. Experimentoval jsem, možná příliš, ale myslím, že až bude všechno hotovo, budeš mými výsledky potěšen.“

„O čem to mluvíš?“

„Až to bude hotovo, otče. Ne dřív.“ Když se na něho Nathan dál starostlivě díval, nakonec dodal: „Ale ano, budu opatrnější. Asi jsem příliš dychtivý.“

Přestože chtěl Nathan vědět víc, chápal, že nemá na mladšího syna naléhat. Během celého ještě krátkého života byl Azran vždycky zádumčivější dítě než Dayn. Nathan to připisoval tomu, že si Azran uvědomoval, že jeho matka zemřela, když ho přiváděla na svět. Ani magie ji nedokázala zachránit. Během let se Azran několikrát choval riskantně a občas to skončilo i zraněním. Zdálo se, že teď po téhle cestě pokračuje.

Nathan si přísahal, že na Azrana lépe dohlédne, přestože už věděl, že ho lov na Gryfa od obou synů brzy odvede.

„Budu opatrnější,“ zopakoval Azran a konečně se zase pevně postavil. Přivřel oči. „Možná bys mi s tím mohl pomoct. Potřebuji laskavost.“

„Jestli ti to pomůže, udělám to. Pověz mi to.“

„Doufal jsem, že bys mi mohl získat přístup do knihoven.“

Nathanova starost o synovo tělesné zdraví se zcela přesunula ke starosti o jeho příčetnost. „Víš, že umožnit vstup může jen lord Nachový! Dokonce ani já nesmím dovnitř bez svolení a bez jeho přítomnosti!“

„Ale viděl jsi, jak tam vstoupit! Dokážeš jít dovnitř sám! Musel jsi pomyslet na…“

„Dost!“ Nathan stěží věřil vlastním uším. Azran navrhoval zradu. „Jestli si ceníš vlastního života, raději by ses měl připojit k bratrovi, který je teď před lordem Nachovým, a obnovit přísahu věrnosti!“

„Jestli si cením svého života?“ Azran na něj upřel oči. Nathan nakonec odvrátil zrak, ale ani potom to Azran nenechal být. „Jestli si cením svého života?“

„Azrane…“

Nathanův syn couvl. Hořce se usmíval. „Ano, to vysvětluje mnohé.“

Azran zmizel.

Nathan hledal synovu magickou stopu, ale Azran svůj odchod dobře odstínil. Jen málo čarodějů dokázalo před Nathanem ukrýt stopu, ale už podruhé v jediném dni zjistil, že nedokáže nic najít. Navzdory tomu, čemu Azran věřil, byl mladší Bedlam synem svého otce.

Ale ještě znepokojivější než Azranův náhlý odchod bylo to, co řekl on sám. Jestli si ceníš svého života…

Nathan svým synům i ostatním čarodějům vždy připomínal, jak je lord Nachový shovívavý. A přitom právě teď Azrana varoval, že by ho dračí král mohl nechat pro neposlušnost popravit. Ale lord Nachový by takovou věc nikdy neudělal… nebo ano?

Nathanovu mysl náhle naplnila nejistota týkající se jeho pána. Probudily se matné vzpomínky na ty, kdo selhali nebo neposlechli penacleského vládce. Nathanovi se vybavilo jméno. Bolivan. Zapomněl na Bolivana. Yalakův bratranec. Ctižádostivý, instinktivní tkalec iluzí.

„Bolivan,“ zašeptal Nathan. „Bolivan…“

Přesně jak navrhoval Azran i Yalakův bratranec vnikal do knihoven bez svolení lorda Nachového. Taková neposlušnost pochopitelně nemohla zůstat dlouho nepovšimnuta. Nathan si náhle s úlekem vybavil obraz klečícího Bolivana – s dračími strážci po boku – před rozzuřeným lordem Nachovým.

A potom už Bolivana nikdy nikdo neviděl.

Co se mu stalo? Proč si na to nevzpomínám? Nathan uchopil číši a zhluboka se napil. Myslí mu vířily další matné obrazy Bolivana – a ostatních? Znovu si dolil číši, ale ani další pohár nezahnal ty obrazy zpět do zapomnění.

Proč jsem si nepamatoval Bolivana? ptal se sám sebe, a když odkládal číši, třásla se mu ruka. Proč?

A proč, vyděšeně žasl čaroděj, proč se nebojím jen o Azranův život… ale o životy všech lidských čarodějů, včetně vlastního?

V.

EMISAR

Dayn povstal se zvláštním pocitem úlevy, že obnovil svou přísahu věrnosti lordu Nachovému, a tak brzy po tom, co to udělal otec. Pokaždé, když poklekl před vládcem Penacles, cítil Nathanův starší syn stejné nové odhodlání. Veškerá únava i omyly jako by vybledly.

Sotva se narovnal, když se pár stop vlevo od něj zhmotnila Gwendolyn. Okamžitě sklonila v přítomnosti lorda Nachového hlavu a čekala, až skončí s Nathanovým synem.

Dračí král neměl ve zvyku jen tak sedět a čekat, až se čarodějové objeví, aby složili přísahy. Většina mágů musela příchod do Penacles oznámit majordomovi a Jekrith Terin jim určil audienci u vládce města vědění. Bedlamovi byli odjakživa výjimkou.

Dayn se při pomyšlení na Jekritha Terina bezděky zachvěl, přestože nikdy nezahlédl majordomovu tvář. Terin snad sloužil lordu Nachovému věrněji, než dokázal Dayn, ale vychrtlá zahalená postava mladšímu Bedlamovi až příliš připomínala popisy, jak měl vypadat černokněžník Shade, nebo mrtvolu v rubáši, která vstala z hrobu.

Naštěstí se Jekrith Terin v přítomnosti Bedlamových ukazoval málokdy, což byla další výhoda jejich mimořádného postavení. Dayn nikdy nepřemýšlel, proč je jeho rodina tak privilegovaná. Otec byl samozřejmě jedním z nejmocnějších – pokud ne nejmocnějším – čarodějů v zemi. Pokud lord Nachový nezapečetil celý palác, Bedlamovi za ním mohli přijít téměř kdykoliv.

Gwendolyn však byla jiný případ a Dayn si s jejím nečekaným příchodem dělal starosti. Nejenže nebyla s jeho otcem, jak si myslel, ale pokud se rozhodla teď přijít do paláce, měla se nejdřív obrátit na Terina.

Šupinatý obr, sedící před nimi, se jen lehce pohnul: „Vítej, Gwendolyn McArnová.“

Odvážila se zvednout oči. „Je mi ctí, že smím předstoupit před lorda Nachového tak neočekávaně.“

„Byla jsi informována, že si přeji, abys přišla, jakmile budeš moci.“

Dayn ukryl překvapení. O tomhle se Gwendolyn během času, který spolu strávili, nezmínila.

„Chtěla jsem dorazit po tom, co před vás předstoupí Dayn – mistr Bedlam.“

Lord Nachový se podíval na Dayna. „Obtěžuje tě její příchod?“

„Ne, můj pane.“

„Potom nemáme žádný problém. To, že jste tady oba společně, prostě celou věc urychlí. Ano, Jekrithe?“

Když se komnatou rozlehl znepokojivě prázdný hlas, Dayn a Gwendolyn sebou trhli. „Přichází posel od císaře. Jeho příchod nebyl ohlášený.“

Dayn majordoma zahlédl koutkem oka. Jekrith Terin měl kapuci staženou hluboko do tváře, až tvořila jakýsi zobák. Mladší Bedlam přemýšlel, jak asi majordomus vidí. Dayn samozřejmě věřil, že Terin vládne nějakou magií, přestože z hubené postavy žádná nevyzařovala.

Tmavě fialové roucho, které majordoma označovalo jako služebníka lorda Nachového, viselo, skoro jako by bylo prázdné. Jen když se Jekrith Terin pohyboval – nebo spíše plul – byla alespoň náznakem vidět postava pod ním. Majordomus měl na tak štíhlého muže široká ramena a nahoře na zádech cosi, co Dayn považoval za malý hrb. Ale byl to jen odhad, stejně jako předpoklad, že je Jekrith Terin vůbec člověk.

„Zůstane za hradbami,“ tiše prohlásil dračí vládce a vstal. Natáhl ke Gwendolyn ruku v rukavici: „Pojď ke mně.“

Bez váhání poslechla. Lord Nachový nechal ruku nataženou. Čarodějka vložila svou vlastní, mnohem menší dlaň do jeho.

Dračí lord sevřel ruku.

Dayn zamrkal. Na okamžik měl pocit, jako by se komnata zavlnila. Nic však necítil, žádný dotek magie. To je vyčerpáním. Měl jsem to vědět.

„Měl jsi namáhavou cestu?“ zeptal se náhle těsně za mágovými zády Jekrith Terin. Dokonce i když mluvil tiše, hlas stále zněl dutě.

Nebyl důvod být neustále zneklidněný jiným věrným služebníkem lorda Nachového, ale přesto Nathanova syna stálo trochu odhodlání, než se podíval na zobákovitou kápi. Neslyšel dech ani náznak čehokoliv jiného kromě volného oděvu, který se vznášel před ním.

„Musel jsem jménem našeho pána udělat několik zastávek,“ odpověděl Dayn. „Několik zastávek v Dagorském lese.“

„Byla zaznamenána aktivita Vládců mrtvých a pátračů,“ pokračovala kápě, jako by Jekrith Terin a Dayn byli dva přátelé v nevinném rozhovoru. „Vycítil jsi něco?“

Čaroděj se pokoušel na znepokojivou prázdnotu nemyslet. „Nic. Cítil jsem poblíž pátrače, ale nezasahovali,“ odpověděl.

Dračí králové sice zemi vládli, ale nebyli jedinou silou, se kterou se musí počítat. Kromě rebelů ukrývaly Dračí říše mnohá nebezpečí, velká i malá. Jednou z těchto hrozeb – pro Dayna malou, ale přesto respektovanou – byla létající rasa nazývaná pátrači. Byla to humanoidní rasa, která vládla před příchodem dračích vládců. Teď byli zatlačení do hnízdišť, ukrytých v lesích, horách a pahorcích. Byli zběhlí v kouzlech a s jinými rasami komunikovali jen prostřednictvím obrazů, přenášených dotykem. Pátrači na dračí krále žárlili a nerozpakovali se využít jakékoliv výhody, kterou mohli nad svými nástupci získat. Nevylučovalo to možnost chytání neopatrných mágů a lord Nachový věřil, že právě to se nedávno stalo.

Dayn samozřejmě věděl, že zmizení by nejspíš bylo stejně snadno možné připsat i tajemnějším Vládcům mrtvých. Přestože je mnoho obyčejných lidí považovalo za přízraky nebo polobohy, Dayn se od otce dozvěděl, že mají blíž ke smrtelníkům než k bohům, i když bylo otázkou, o kolik blíž. Byli mocní, a dokonce i dračí králové je respektovali. Nikdo přesně nevěděl, jak vypadají, ačkoliv některé legendy mluvily o přízracích ve zbroji.

„Dagorský les by měl být vymýcen.“ Jekrith Terin navrhl tak ohromující čin, jako by mluvil o počasí. „A země vyčištěna.“

„Já – myslím, že lord Zelený by protestoval.“

Majordomus bez varování odplul o kus zpátky. Přitom se kápě otočila zpět k lordu Nachovému. Dayn okamžitě následoval jeho příkladu.

„Ty a Gwendolyn mě doprovodíte,“ poručil dračí vládce Nathanovu synovi.

Dayn se neubránil ohlédnutí na Jekritha Terina, překvapený, proč lord Nachový nezahrnul i majordoma… a zjistil, že je postava v kápi pryč.

Znovu necítil ani stopu magie.

„Dayne Bedlame.“

Klidné, ale jasné pokárání Dayna přimělo rychle vykročit ke dvojici. Lord Nachový stále držel Gwendolyninu ruku, ale když se mladší Bedlam přiblížil, podal ji i Daynovi. Dva lidé se po sobě podívali…

A všichni tři najednou stáli na hradbách, vyhlížejících na severní území za Penacles. Vítr prohrabával Daynovy vlasy a hrál si s hustými vlasy čarodějky, ale Dayn viděl, že stromy a tráva v dálce jsou nehybné.

Trojici zahalil stín. Dayn vzhlédl a to, co spatřil, ho nijak nepřekvapilo.

Čekal je tu císařův emisar.

Drak se vznášel několik yardů nad nimi, čelisti dost široké, aby mohl kohokoliv z nich spolknout vcelku. Šupiny měly zlatý odstín – barvu dračího císaře – a jako u tolika jeho druhu mu oči rudě plály. Od temene hlavy se mu celou cestu po páteři až ke konci dlouhého ocasu táhl rozeklaný hřeben.

„Lorde Nachový,“ zaduněl obr – samec – přestože se očividně snažil mluvit potichu. „Přináším ti zprávy a possselssství od našeho vládce…“

Navzdory neutrálnímu tónu už samotná emisarova přítomnost naznačovala, že jde o nesmírně důležité zprávy. Lord Nachový a císař spolu mohli komunikovat prostřednictvím kouzel, Dayn si však uvědomil, že si to Zlatý drak nepřál, navzdory tomu, že takový kontakt byl všeobecně bezpečnější. Čaroděj se podivil, co to znamená.

Dračí král mávl rukou k hradbám. Drak nesmírně opatrně přistál, jak nejlépe mohl. Teprve v tu chvíli Dayn uviděl, že má kolem silného krku dlouhý železný řetěz, na kterém se houpala zapečetěná schránka ze stříbřitého materiálu.

Elfské dřevo, uvědomil si Nathanův syn. Věděl, že vzácné dřevo má mnoho tajemných kvalit a je možné z něj vyřezat jiné živé objekty, ale nikdy neviděl, že by ho použili k vytvoření něčeho navenek tak obyčejného jako schránka. Co je v ní, že potřebovali elfské dřevo?

Drak se vyčkávavě naklonil.

„Dayne…“ řekl lord Nachový.

Mág se nemusel ptát, co po něm žádá. S naprostou sebejistotou přistoupil k ohromnému obrovi. Když natáhl ruku ke schránce, slyšel, jak Gwendolyn ostře vydechla. Přestože strávila většinu času s draky z klanu lorda Zeleného, stát tak blízko císařovu vyslanci bylo něco jiného. Kdyby drak usoudil, že je Dayn hrozbou, měl by naprosté právo ho na místě zhltnout.

Ale když mladší Bedlam uchopil schránku, šupinatý obr nic neudělal. Dayn mu za to byl vděčný, protože ho truhlička z elfského dřeva rozrušila víc, než dal najevo. Na dotek mu připomínala tělo, i když chladné.

V okamžiku, kdy schránku dost pevně sevřel, se řetěz, který ji držel, rozpojil. Poslední článek se prostě oddělil a umožnil Daynovi, aby si vzal svou odměnu. Jakmile měl čaroděj schránku v rukou, řetěz se znovu spojil.

Dayn se otočil a přinesl truhličku lordu Nachovému. Dračí král ji beze slova přijal a pevně ji uchopil. Pak se dračí vládce znovu podíval na obra.

„Je to, jak jssste žádal,“ řekl drak. Náhle vypadal, jako by se mu ulevilo, že už drobné břemeno nenese. „Já se mám na oplátku dotázat na tu škodnou.“

„Budou vyhubeni.“ Dračí král odpověděl s neskrývanou podrážděností. „A Planiny?“

Zmínka o Planinách, které se nacházely daleko na severu, dokonce až za Tyberskými horami, Dayna zaujala. Pustá, mrazivá země byla panstvím Ledového draka, jednoho z mála dračích králů, s nimiž se Dayn ještě nesetkal, a nejspíš jediného, se kterým se mladý Bedlam nijak netoužil setkat. Jeho otec se vypravil na Severní planiny dvakrát a o obou návštěvách mluvil jen málo. Daynovi však stačilo podívat se na jeho výraz, kdykoliv se o té oblasti nebo o jejím pánovi někdo zmínil, a věděl, že to, co starší Bedlam viděl, bylo skličující.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Páni draků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.