Anenská pouť

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Władysław Podkowiński

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-168-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-169-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-170-7 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Anenská pouť

třetí díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

OBSAH

1.

2.

3.

4.

5.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice U č te se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – m ě sto hr ů zy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze sou č asnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Sv ě tová klasika

Romantika

Erotika

Nap ě tí

Recepty

Básn ě

Slovo nakladatele k  NEPLATÍCÍMU č tená ř i

1.

Kůň znal cestu, proto mohl starý Prapor klidně sedět a dřímat. Když kolo najelo na kámen, tahle císařská silnice z Jindřichova Hradce do Třeboně jich byla plná, vůz cukl do strany a hlava staříka se rozkomíhala. Takhle ráno jezdili každý týden, vždycky v pátek. Praporka utloukla máslo, v týdnu už sbírala vejce v hnízdě i okolo chalupy, zejména ve stodole, kde některá ze slepic obvykle zanášela, zabalila bílý a zrnitý tvaroh, byl ho bochníček, který na svém povrchu nesl stopu plátěné pleny, ve které ho lisovala a formovala. V pátek ráno to všechno naložili na vůz. Někdy také pár kuřat, sem tam krůtu, když byl jejich čas, před Václavem husu, jak si paničky ve městě poručily. V jinou dobu to byly bandasky plné brusinek, malin a ostružin. Borůvky kupovala paní lékárníková, dělala z nich zavařeninu a víno. Nebo taky vozili do města bílé hříbky, posbírané na hrázkách a v lese kolem Kolenců.

Všechno má svůj čas a všechno stojí práci. Tváře sežehnuté komářími píchanci, plné puchýřů po štíplatech a ovádech, to Praporka nemohla do ceny započítat. Musela být ráda, že má své zákazníky, protože sbíral kdekdo a kdekdo taky nosil na trh. Páni platili mizerně, i když byli rádi, že sami nemusí do lesa a zahánět tam obtížnou havěť.

Do města chodila Praporka za vozem, protože Fuxa už byla stará a Prapor nedovolil ženě sednout si ke svému zboží. Až když všechno ve městě udala, směla si sednout. Nemělo to rozumný důvod, protože zboží nebylo nikdy tolik, aby vyvážilo, co nosila Praporka po téhle zemi. Její muž však nedal jinak a on měl právo.

Z Novosedel byl do Třeboně lán, Praporka by řekla flák světa. V tuhle roční dobu, kdy ještě není po žních, je po ránu silnice pustá. Krmení už mají sedláci doma a ošetřují krávy a ostatní dobytek. Panáky obilí, které stojí na polích, začnou nakládat, až když oschne rosa. Nedbají přitom na horko, horko nikdo nevnímá, jako nevnímá vzduch, který nabírá do plic. Své svážejí s křikem nebo mlčky, jak kdo. Sálá z nich radost, ale také obavy, aby si nikdo nevšiml, kolik toho vezou, když to už v panácích proschlo. Výnos obilí je třeba utajit před sousedy, před spořitelnou, před kdekým. Je špatné, sousede, zní jeden hlas. Špatné je to tím, že se urodilo málo, špatné je to proto, že se urodilo moc.

Prapor neměl z pole co vozit, protože těch pár korců, které mu po celoživotním hospodaření zbyly, mohl přikrýt čepicí. Proto musel vozit do města. Ostatně na polní práci už ani nebyl. Možná že byly doby, kdy mu práce mohla jít od ruky. Pamětníci v hospodě říkali, že vyženil pár úrodných polí za hřbitovem, jenže hospodář nebyl. Spíš flamendr a otevřená ruka. Bratřil se s kdekým a kdekomu důvěřoval. Zbylo mu jenom na to, aby si mohl držet pár krav, pár prasat a aby na dvoře nebylo pusto. Kůň Fuxa byl pamětník minulých časů. Bylo to zvláštní, že nedbalý hospodář lpěl na minulosti, která mu mohla připomínat odsouzeníhodné stránky jeho povahy. Koně ošetřoval starostlivě a zapřahal ho, jenom když bylo nezbytí. Až pojde, bude Praporka chodit do města s nůší. Její máma Terezka Bendová ani nepomyslela na to, že by na trh jezdila vozem. I když doma koně měli, chodily ženské všude pěšky. Do Třeboně, do Hradce a to byla nějaká dálka. Do Lomnice to byl přece jenom skok. Ty dvě hodiny nestály za řeč.

Zamlada bylo všude blízko, myslela teď Praporka se stopou lítosti. Kůň se zastavil a vypadalo to, že se chystá usnout. Pak ale roztáhl zadní nohy a na silnici vyšplouchl proud páchnoucí moče.

„Ta potvora ví, co je třeba,“ řekl staroch, který se zatím probral a slezl z vozu, aby koně napodobil. Praporka, i když byla všemu zvyklá, se vším smířená, se otočila na druhou stranu a pátrala v příkopě. Tady v těch místech, jednou, jako holka, seděla.

Tenkrát šli na Boží tělo a měla šaty jako družička. Tlačily ji boty, byly po sestře, a matka ji netrpělivě poháněla. Kde jsou ty časy? Mít dívčí sny, třeba o bílých šatech nebo o nových botách, byl přepych. Měla někdy nějaké sny? Snad ani ne. Už jako děvče věděla, že ji čeká jenom práce. Svět měl své hranice na okraji katastru. Všechno, co se v tom světě dělo, bylo přehledné, bylo na dosah ruky a také se tomu nedalo utéct. Dřív se těšila na to, že do toho světa vstoupí a bude svou paní. Na práci se těšila, smysl práce je v tom, aby se děti měly dobře. Aby zdárně vyrostly a měly se k práci. Aby všechno bylo podle ustáleného pořádku. Aby vyšla se sousedy, protože jsou všichni na sobě navzájem závislí.

Aby ji lidé měli rádi a aby si jí vážili. Jenže děti nepřišly, a tak se to někde v tom pádění života zadrhlo. Voda teče a neví proč. A teče a teče. Pán Bůh si to tak přeje. Když se Praporka v noci vzbudí a měsíc právě nesvítí, dívá se do prázdnoty nad sebou a tu se k ní loudí myšlenky, se kterými pak v neděli pospíchá ke zpovědi. Pan farář jí na to vždycky řekne: Matko, Bůh je spravedlivý a ukládá nám na ramena lidský osud. Ten bolel, bolí a bude bolet, ať už se zdá být růžový nebo černý. Tři zdrávasy jako vždycky na věčnou slávu Bohorodičky.

Když se vůz hnul, vykřikla Praporka: „Kolo!“ Podívala se a viděla, že se ze zadního kola smeká obruč. Když byla rozčílená, vždycky protivně vřískala a Praporovi, aniž věděl, o co jde, se předem pěnila krev.

„Co ječíš, blázne starej! Splašíš Fuxu, hergot!“ Klel rád a často, především tehdy, když mu jeho žena dala příčinu. Nářadí s sebou neměl, proto hledal kámen a jím se pak snažil vrátit obruč na její místo.

„Beránek musí vůz prohlédnout, chlap jeden. To bude zas řečí. Jak se to mohlo stát? To se ty zatracený loukotě sesychají nebo co?“ za souvislého hartusení bušil stařík ze strany do železa.

„Jestli se to rozsype, máš utrum,“ vyhrožoval s jistou stopou zadostiučinění.

Nejet do města by byla svým způsobem pohroma. Přijít o zákazníky, o kunčofty, si nemohli dovolit. Praporka by musela rychle uvážit, koho mohou vynechat a nést to nejnutnější v ruce.

„Dávej na kolo pozor,“ řekl posléze Prapor, hodil kámen na vůz a jeli.

Všechno se rozpadá. Kdy byl tenhle vůz nový? To je už nějakých let. Ani se je Praporka neodvažovala počítat. Tenkrát svítil novotou, byl celý bílý. Starý, zetlelý, dali na humna, nikdo neměl odvahu ho spálit. Sloužil a dosloužil. S těmi, kdo dosloužili, se muselo nakládat šetrně. Co se toho na tomhle voze navozili! Maminka na něm jela do špitálu obložená peřinami a pak na hřbitov. U téhle vzpomínky se zarazila. Lepší je nevzpomínat. Co to do ní tak po ránu vjelo? Znamená to, že dneska neprodá? Nebo jde na ni nějaká nemoc? To by ovšem byla smůla. Neštěstí ne, jenom smůla. Pán Bůh řídí svět, jak chce a jak umí, a my se mu musíme pokorně podřídit.

„Hni tou herkou! Takhle dojedeme do města po obědě,“ křikla na starého, který se opět chystal usnout.

„Co máš zase?“ ohradil se. „Nemluv o Fuxe jako o herce. A vylez z toho příkopu, ještě tě tam kousne zmije.“ Trpěl představou, že se v příkopech zdržují hadi. Poslechla ho. Nic tu v příkopě nerostlo. Alespoň nic z toho, co by ji jako hospodyni zajímalo.

Od Mláky byla silnice rovná a mířila přímo do Třeboně. Po obou jejích stranách byl les. Borovici střídal smrk, sem tam bříza a další listnáče. Praporka šla po pěšině, která vedla mezi smrčky souběžně se silnicí. Ztvrdlá kůže na jejích chodidlech si podmaňovala měkké jehličí a nebylo třeba koukat na zem, aby se vyhnula nepříjemnému styku svých palců s vystouplými kameny silnice.

„Tady šla liška,“ křikla na starého. Poznala to podle pachu, který po lišce zbyl v trávě. Rozhlížela se po houbách, otáčela hlavu po ptačím vrzání. „Jeřábka bych chtěla potkat. Ten má v lese pěknej pořádek. Slyšíš toho datla? Vždyť mu brouk sežere les!“

Praporovi to bylo jedno. Na dříví do lesa nechodil. Otepi klestí tahala domů jeho žena.

„Co takhle zajíc na smetaně? Nebo srnčí pečeni. Co bys tomu říkala?“ Rozhlédl se po okolí a mlaskl, až Fuxa pohodila hlavou, jako by chtěla dát najevo, že by byla ochotna, kdyby na to došlo, i na podobný pokyn slyšet. „Brusinky k tomu, to by bylo něco.“

„Jen si nech zajít chutě. Nebo vás to, chlapi, zase popadá?“ zeptala se starostlivě.

Znal svou ženu a věděl, že odpovídat na tuto otázku je maření času, že odpověď rozvine do šířky a délky a dokáže, že to, co má na mysli, je proti Pánu Bohu, proti zákonům života na zemi i na nebi, že ho stejně zavřou a co s ní bude, jako by jí byl k něčemu. To si Prapor přiznal jenom někdy a jenom v duchu. Proto si teď jenom pohrdavě odfrkl a ztěžka ze sebe soukal černý kabát. Do města se slušelo jít slušně oblečený a Prapor měl zcela přirozeně jenom jedny slušné šaty, mnohokrát přešívané, tak, jak se měnily jeho tělesné rozměry.

Teď se mu v tom suknu udělalo horko. Hýbal palci u nohou a chvílemi se nakláněl do stran, aby na ně viděl. Viděl černá chodidla s přerostlými nehty, která musí schovat do bot, protože jít bos v černých šatech, to by mohl jít leda cikán. Zatím však bylo dost času. Boty mu obuje žena, až zastaví nad městem, na Kopečku, kde se Třeboňáci prý chystají postavit vodárenskou věž a odkud je dobře vidět i věž kostela svatého Jiljí. Prapor ji pamatoval, ještě když měla baňatou kopuli, kterou pak přestavěli na špičato. Bylo to nedávno. Před takovými dvaceti lety.

Císařská silnice za nimi pomalu mizela, jak se za nimi ztrácel čas jejich dní. Na rozdíl od toho se však k nim odpoledne měla zase vrátit. Přišlo mu to k smíchu. Kdyby to skutečně šlo obrátit, říkal si chvíli, ale pak se jeho vědomí zase ukonejšilo známými obrysy tvarů krajiny, jednotlivých stromů, které rostly tak pomalu, že si toho nevšiml, a zaznamenal jenom prázdné místo, které po nich zbylo, když nebyly.

Kdo všechno se takhle díval na pomalý pohyb mraků v lesnaté krajině, v níž se teď střídala pole s loukami? Koho tenhle pohled zaujal, aby spolu s ním, s Praporem, nevrle posedávajícím na tvrdém prkně, položeném přes postranice, se nějak záhadně a navěky ztotožňoval?

Nikdo už nepamatuje, jak od nich, z Novosed, tak se jeho vesnici důvěrně říkalo, vedli biřici do města několik zbylých naháčů, adamitů, aby je ukázali pánům na zámku, jako se vodí medvěd pro poučení dětem. Tady, ve Staré Hlíně, kde ještě nebylo ani stopy po největším rybníku rožmberského panství, se bláznivá Barbora Hněvková vzepřela podívané na vystouplé, vizionářské oči Jakuba Pánka, zbitého, ale ještě schopného plouživé chůze, a s křikem se k němu vrhla. Biřici ji nechali, byli zvyklí tomu, že se lidé na nešťastnících uměli důmyslně mstít. Všechna nemalá trápení minulých časů jim přisuzovali. S ječením, s nesouvislými skřeky předcházejícími záchvatu pomatenosti uchopila Barbora ubožákovo přirození a pravou rukou mu je srpem ušmikla. Vidouc však hrůzu proudu krve a bezmocný děs v jeho očích, padla jako mrtvá na zem. Kopance biřiců, kteří viděli, že Pánka nedovedou, ji sice probudily, ale už nepromluvila a nepohnula se. Zemřela brzy a lidé její smrt přisuzovali čarodějné moci adamity. Jenže na to se už nikdo nepamatoval, lidská paměť byla postupně zaplňována novými vzrušeními. Lidský osud spojený s touto silnicí byl jako stín kymácejících se větví. Prapor, který jeho řízením nebyl na vojně, a proto se ani do žádných tažení, která císař pán zařídil, nezapletl, mlaskal pokojně na Fuxu na silnici, po které nejedna armáda pochodovala za svým neradostným posláním.

Na náměstí v Třeboni bylo živo. Ruch pobíhajících lidí, ženských s taškami, učedníků s kárami, spěchajících pánů důležitého vzhledu, vyholených a určitě i navoněných, to nebylo nic pro Prapora, který s vozem zastavil před průčelím hotelu Černý koníček a čekal, až jeho žena obejde kunčofty na náměstí. Praporka si nikdy nic nepsala, ale vždycky si přesně pamatovala, co která panička chtěla, co si minulý týden poručila. Když se jí některá snažila podfouknout, jako že chtěla něco jiného a Praporka že se spletla, tu ji stařena sice slušně a pokorně, jak to žádal mrav, ale přece jen důrazně opravila. Stalo-li se, že některá panička neměla drobné, čímž zakrývala náhodný nedostatek peněz, Praporka jí to psala „na futro“, do záhybů své paměti.

Teď obešla náměstí, počkala u vozu a nakupovat šel starý. Tentokrát toho neměl moc, jenom dvoje hrábě. Buď sousedi neměli potřebu, nebo zapomněli, že je pátek. Prapor ještě přehlédl, zda má Fuxa pytel dost naplněný ovsem, přísně přeměřil svoji ženu, která se chystala dělat, co před chvílí dělal on, a zamířil přes náměstí, kam teď pražilo slunce a vrhalo ostré stíny nemilosrdného letního dne. Na náměstí sice bylo na Praporův vkus plno lidí, u Lukesů však bylo prázdno. Železářství bylo zařízeno na to, aby prodalo všechno, co lidé potřebují, proto měli i hrábě několika velikostí. V krámě byl pan Šimeček, prodavač. Měl na sobě ošoupaný pracovní plášť a ve tváři radostný úsměv, jako by mu Praporova občasná návštěva byla milá. Hrábě jsou malý kšeft. Pro zákazníka tu měli řadu novinek.

„Podívejte se, pane Prapor, co tu máme pro vaši paní. Brambory máte na stole pořád. My vám můžeme nabídnout a prodat vykrajovadlo na závitnice z bramborů. Víte jak takový brambor potom chutná? Vypadá to jako nebozez. Taky to nebozez je. Vykrajování bramborů v podobě úhledných koláčků, závitnic a jiných okrasných tvarů se skutečně děje nebozezy a lžičkami jednoduchými a dvojitými. Když se jedná o jejich úpravu ke vkusnému obložení mís. Chápete?“

Ta otázka byla na místě, protože Prapor nevypadal, že by byl duchem přítomen. Tak usilovně přemýšlel, jak toho otravu Šimečka, který si z něj určitě utahuje, odbýt. Copak záleží na tom, jak brambor, když je na talíři, vypadá? Hlavně že tam je a že tam není sám. Proto se jenom zmohl na otázku, kterou dobře mínil, a doufal, že ji prodavač pochopí tak, jak bylo třeba, a neurazí se: „Pane Šimeček, už jste někdy vybíral brambory? No, tak vidíte. Kdo je vybírá, nemá čas na takovýhle sarapatičky.“

Když pak jeli před polednem domů, měl Prapor za sebou a v sobě dvě piva a rohlík koupený na náměstí u pekaře Konráda. Dbal, aby ve městě kupoval jenom to, co neměl na pultě jejich Palhoun, protože by mu kazil živnost. Palhoun si všechny, kteří nakupovali ve městě, předcházel a zavazoval drobnými úsluhami, jako že jim prodával na knížku, že jim dával lepší míru nebo váhu a schovával pro ně kalendáře, pokud je ovšem dostal od svých dodavatelů. Prapor cítil jako závazek kupovat doma to, co bylo doma k mání.

Na Kopečku si Praporka sedla na vůz a dostala příkaz sledovat zadní kolo, aby je nepřekvapilo. Když pak zahýbal ke Staré Hlíně, utrousil Prapor, že mu Šimeček nabízel zvláštní nůž na loupání brambor. Loupá slupky zaručeně tenké, takže se na bramborách ušetří, a snad není ani tak moc drahý. Praporka bez nadšení řekla, že to má paní řídící, která je na takové zbytečné novoty vysazená. Doma má taky gumovou flašku na horkou vodu, aby si neumazala peřiny, když ji v zimě zebou nohy. Obyčejný člověk si dá do postele v troubě ohřátou cihlu zamotanou do hadru. Paní řídící na to musí mít extra zařízení. I zvláštní vařátka na vejce má doma.

Řídící Tříska byl Kapounů z Kolenec. Proto mu taky někdy říkali po chalupě Kapoun, ale to jenom zřídka, protože byl přespolní. Vychoval větší díl usedlíků střední generace Novosedláků, proháněl dva mladší učitele, kteří s ním na zdejší trojtřídce šířili vzdělanost a zušlechťovali mravy. Sám si nechával nejmladší děti, a jak stárl, zapomínal, že má před sebou ještě nerozvinuté mozečky, a sypal jim na hlavy z plných kornoutů své jednostranně zaměřené paměti. Od ostatních sousedů se lišil dvakrát týdně holenou tváří, černými šněrovacími botami a oblekem sice zmačkaným, ale přece jenom městského střihu. Na poli, které si během let služby koupil, pracovali buď vděční rodiče, nebo někdo, kdo si nechal zaplatit a přišel s potahem, když měl na svém hotovo. Lidé si jeho učenosti vážili a obětavě mu vypomáhali, když poznali, že sám na tělesnou práci není příliš zdatný. Pole měl však jenom kousek, asi polovinu toho, na čem pracoval Prapor. Spíš to byla velká zahrada, která dávala potravu drůbeži a brambory praseti, o které se starala služka.

Vysoká postava pana řídícího Třísky se míhala všude, kde se něco dělo. Když si chasník zlomil nohu nebo když ho kopl kůň, organizoval první pomoc, přikládal náčinky, upozorňoval zaražené příbuzné, že opatrný pokus pohybovati zlomenými částmi vyvolá zřetelné vrzání, a když všechny poučil a ujistil zoufalého postiženého, že vrzání kostí nebude zkoušet, protože ho už vyzkoušely odborné kapacity, organizoval převoz pacienta do Hradce nebo do Lomnice. Jednou se stalo, že obec postihla průjmová nemoc. Tenkrát pobíhal od chalupy k chalupě, nedbal posměchu skrytého i zjevného, a kontroloval hygienická zařízení. Pořádal kurzy roubování stromů a pro mladé ženy a dívky ve škole konal návodná učení, jak vésti moderní domácnost. Uznával autoritu knížete pána a sociální revoluci, jejíž ohlas zabloudil ze světa i na třeboňský okres, chápal jako nepatřičnou novotu, které jsme se nemuseli dožít, kdybychom byli dost zbožní. Byl taky jediný v obci, kdo věděl, jak se kdo vlastně jmenuje. Byla zde zažitá tradice, že jméno původního majitele chalupy přecházelo s usedlostí na majitele nového. Až na výjimky měli proto všichni dvě příjmení. Švec se vlastně jmenoval Kůta, Kůta byl Řežábek, Voves byl Řídký. Když se někdo přiženil, dál nesl jméno po chalupě, na které slyšela jeho žena. Byly to zmatky, které mohly způsobit potíže jenom při styku s úřady, protože ty nebraly na tradici ohled. Kdysi se stalo, že přišel nový pošťák a na kole objížděl ves a marně hledal číslo šestnáct a v něm jakéhosi Pláteníka. Čísla na chalupách nebyla, Pláteníka neznal nikdo. Pošťák, zoufalý, že nemůže splnit své poslání, chtěl dopis zahodit, nepomohl ani starosta, který sice měl v úřadě nějaké knihy, kde by mělo být něco podobného zaznamenáno, ale nikdy je neotevřel. Do knih nahlížet byla věc pana řídícího. Tak si vzpomněli na řídícího Třísku a ten věděl, že se Pláteník přiženil k Bendům, kde se odjakživa říkalo u Praporů. Takže Pláteník je vlastně Prapor.

Tuhle složitou situaci mohly komplikovat ještě přezdívky, jenže, snad ze sebezáchovných důvodů, se jim vesnice vcelku vyhýbala. Poznamenaný přezdívkou byl snad jenom Bezprsťák. Jako kluk si hrál se starším bratrem hru, kterou rodiče trestali fackami a ještě horšími tresty. Proto šlo o hru oblíbenou a rozšířenou. Tak mladší Beránek položil ruku na špalek a starší se sekerou v ruce připravenou k seknutí mlaskl a v tu chvíli musel mladší rukou cuknout. Ten s rukou na špalku musel být vždycky rychlejší, o to také šlo, aby se mu sekera zasekla těsně za prsty. Jenže se mladší Beránek začal staršímu posmívat, a když už toho bylo moc, starší sekl a mlaskl současně a na špalku zůstaly tři špičky prstů. Zavázali ruku do Beránkovy nedělní košile a hnali koně do Lomnice. Doktor kýval nad bledým klukem hlavou a utěšoval ho tvrzením, že kratší prsty jsou taky prsty. Zastavil krvácení, naložil kluka do kočáru a jel s ním do Třeboně. Tam byl zkušenější doktor Grünbaum. Nosil kníry jako císař pán a po ránu udivoval první pacienty páskou na vousy, která mu zakrývala půlku obličeje.

Zeptal se kluka, kdo mu to udělal. Budoucí Bezprsťák, v bláhové naději, že ujde trestu, když to svede na někoho, kdo nemůže být potrestán, řekl, že tatínek, protože moc zlobil.

„To je zvláštní, pane kolego, nemohu si na to zvyknout. Krutost prostého lidu mne neustále překvapuje. Stejně tak jeho absurdní smysl pro spravedlnost.“

Doktor Grünbaum se nejen divil, on si zjištěný poznatek se všemi podrobnostmi nenechal pro sebe, a proto se za pár dní v kovárně objevil četník a sháněl se po Beránkovi. Odvedl kováře ke starostovi a tam měl starý plno práce celou věc vysvětlit a rozmluvit jim, že není takový nelida, aby klukovi sekal prsty. Že mu sice rozseká zadek, až se mu bude třepit, ale to je už jiná věc. Do toho četníkům ani starostovi nic není.

Ve svých dvaceti letech byl teď Bezprsťák postrach všech dívek a mladých paní. Uměl se vemlouvat do jejich přízně, a než se která nadála, už ležela na zádech, a nevinnosti, jaká jsi byla?! Každá se však vzdala dobrovolně a ráda. Proto byl Bezprsťák osobním nepřítelem všech ženáčů mladšího a středního věku. Ti si nebyli nikdy jisti, že až se večer budou vracet z pole, projdou se získanými parohy bez úhony dveřmi. K Beránkové se tyhle zvěsti samozřejmě donesly, bědovala a říkala na synovu omluvu, že to je z horké krve, za kterou nemůže. Usadí se, jen co se vrátí z vojny. Na vojnu měl jít na podzim. Mnozí hospodáři zamyšleně počítali dny, kdy budou muset být ještě ve střehu, jak ubránit dceru před pohanou. Zatím Bezprsťák, Jeník Beránek, tyhle starosti neměl. Bušil do žhavého železa, dýmal, kalil a radoval se ze zbytků svobody.

Novosedly byla družná vesnice. Lidé se scházeli po práci, po dojení, to byl většinou poslední pracovní úkon týkající se hospodářství, postávali u vrátek do předzahrádky, posedávali na zídkách plotů a vedli řeči. Výskot omladiny se nesl návsí dlouho do tmy, než se z některého z dvorů ozvalo rozhořčené: „Mařko, domů!“ Neslo se do široka jako poslední varování před výpraskem. Na první zvolání obvykle odpovídaly sousedky, které měly děti přibližného věku, a tak se v určitou chvíli rozléhalo návsí volání starostlivých mateřských hrdel.

Když někdo vešel k sousedovi do světnice, byl to vždy důvod k rozvážnému a široce vedenému vypravování, kdy se probraly všechny okolnosti života obce, zhodnotily případné rozmíšky mezi sousedy, aby pak, nakonec, když už soused vstal a hledal dřeváky, vyjevil pravý důvod své návštěvy. Třeba: „Zítra jedeš, Tomši, do města, kup mi tam opratě, Palhounovi došly a Prapor jede až v pátek.“

Tatíkové a odrostlejší chasníci se scházeli v hospodě. V týdnu pravidelně, v sobotu to byla stálá společnost. Přicházel i pan řídící Tříska, nikoliv kvůli alkoholu, ale aby šířil mezi mužskou částí vesnice osvětu. Proto nikdy neudělal velkou útratu. Hostinský mu to neměl za zlé, dokonce byl jeho přítomností potěšen, protože mu zvyšoval tržbu. Sousedé Třísku rádi poslouchali, řídící odebíral různé tiskoviny a z nich pak mnohé zajímavosti přednášel a ty pak zase jeho posluchači dál přičinlivě šířili. Jednou za čtrnáct dní přinesla pošta Šťastný domov, čtvrtletní předplatné stálo řídícího jednu korunu a třicet pět krejcarů, a v něm nacházelo mnoho zajímavostí. Poslouchali ho rádi i proto, že ho pak doma napodobovali a sklízeli smích a zadostiučinění, že mají nad řídícím vrch.

„Prapor byl včera v Třeboni. Co je tam nového? Nepřijede kníže pán na letošní hony?“ Podle chraplavého hlasu všichni poznali, že se ptá starý Fical, liška podšitá, který si vymínil výměnek, že mnohý hospodář neměl takový výnos ze svého hospodářství. Ale to nebyla jejich věc, i když se tenhle případ často přetřásal u nejednoho stolu. Teď přemýšleli o otázce. Prapor odpověděl po pravdě, že ho ani nenapadlo se na to ptát, a kdyby ho to bylo i napadlo, že by nebylo ptát se koho. Chlapi však po sobě zkoumavě pohlíželi a tiše upíjeli. Věděli svoje.

Tříska dostal svůj půllitr na svůj stůl, kam si nikdo bez jeho souhlasu nepřisedl, podíval se do sklenice proti světlu a pronesl obvyklou úvahu: „Pivo je nejvíce rozšířený lihový nápoj, jenž vaří se ze sladu ječného, koření se chmelem a podrobuje kvašení, jehož výsledkem je větší nebo menší množství alkoholu v něm obsaženého. Neobyčejně pěnivé je pivo ovesné. Z nejsilnějších našich piv, pokud se týče obsahu lihového, sluší vytknouti křižovnický prelát, popovické a třeboňské, které má 3,72 procenta lihu. Věděli jste to?“ rozhlédl se po spolustolovnících. Ti nevěřícně vrtěli hlavou nad tím, že jejich pivo má nad ostatními pivy navrch. Dokonce by mělo být silnější než pivo plzeňské, které ve světě pijáci neprávem vyhledávají. To jenom proto, že nevědí o jejich pivu třeboňském.

Povzbuzen jejich zájmem pan řídící, aniž dosud upil, řekl, že díky obsahu glycerinu, kyseliny uhličité a alkoholu je pivo nápojem močopudným, uvádí ledviny do vzrušivé činnosti a obtěžuje je více, nežli je zdrávo.

Teď bylo třeba Třísku zastavit, protože by následoval rozměrný traktát proti pijákům piva. Hostinský to už všechno znal, nejednou se mu dostalo soukromého poučení o tom, kdy píti, jak píti, co lidský organismus vydrží. „Pane řídící,“ bědoval vždycky živnostník postihovaný osvětovou posedlostí řídícího, „vždyť bych hospodu musel zavřít a co bych si počal? To pole by mne neuživilo. Musím se přece něčím živit a lidem dělá dobře, že si tady můžou posedět a poslechnout vaše úvahy. Copak nemáte kapku soucitu s naší Vendulkou? Učí se přece dobře. Já tu hospodu zavřu, jen co jí ušetřím na věno.“ Říkal to několikrát a něco z toho snad myslel i upřímně.

„Ty, Fanouši, ty jsi nikdy ve škole moc nevynikal, ale byl jsi chlapec poctivý a pravdomluvný. Snad ti to zůstalo,“ říkal řídící a hostinský to bral jako pochvalu. Učitel proto dbal, aby alespoň zarputilí pijáci byli poučeni svými manželkami a farářem. Jejich jména připomínal při občasném sezení na faře. Tam si pan farář nechával pivo nosit, to proto, aby své farníky nepohoršoval náchylností k marnostem života. Všichni o tom věděli a mlčky souhlasili, že farář musí některé stránky svého života skrývat. Zde se Tříska nikdy neodvážil horovat proti tomu, že utrpí farářova schopnost duševní práce, o kterou se zbytečně obával u svých sousedů.

„Hrome, je to pravda. Močopudné účinky se už začaly projevovat.“ Prapor se pomalu vybelhal zpoza stolu. Několik mužských vyšlo za ním. Když se setmělo, chodili před hospodu k lípě, když bylo světlo, mířili do páchnoucí místnůstky na dvoře. Hostinský ji celou natřel térem a občas polil vodou. Teď tam mužští stáli svorně vedle sebe a utahovali si z řídícího.

Prapor chvíli pozoroval skomíravý proud a pak pronesl zarážející větu: „Čuráčku, čuráčku, tebe jsem už deset let neviděl.“

Sousedi v tom však neviděli nic hrozného. To přece máš z toho piva. Břicho jako sud. Pivo a sud k sobě patří, tak co se divíš? Vrátili se do výčepu, kde sice bylo dusno, ale v kouři útulno. Tabákový kouř štípal do očí, ale také přinášel sváteční pohodu. Řídící mezitím skončil přednášku, protože si k němu přisedl Sokolík, na tichou výzvu hostinského, a chtěl nějakou radu.

Když Tříska odešel domů, byl příkladem v dodržování životosprávy, k níž patřilo přiměřené protažení těla procházkou před spaním, všichni opakovali se smíchem to, co jim z jeho řeči zůstalo v hlavě.

„Takový anglický porter, napodobovaný v Pardubicích, to bych jednou rád ochutnal.“ Čuta se nemohl strefit do slova, které předtím ještě neslyšel. „No, to pivo londýnský, zahoustlý, jak to říkal řídící?“ Dohodli se na tom, že mluvil o kondenzovaném pivě, a nevěřícně nad tím kroutili hlavami. „To je přece pitomost, pivo jako kořalka. Kořalka je kořalka, a ne pivo. Kdo ví, jestli nás nehoupal.“

„To by náš řídící nikdy neudělal. Co řekne, je svatá pravda,“ hájil hostinský svého hosta. Dohodli se na tom, že někdy jsou ty svatý pravdy dost pro srandu. Někdo však prohodil, že by měli vážit slova. Jak mohou být svaté pravdy pro legraci? Buď jsou svaté a pak nejsou k smíchu, nebo jsou k smíchu a pak svatost postrádají. Tady v debatě uvázli. Nebyl mezi nimi žádný mudrc, jenom hospodáři nestejně velkých usedlostí.

„To je jedno. Z toho se nestřílí. Důležitý je, že co nevidět bude Anny a my bychom si měli vyrazit. Zajíc je hájenej do konce července, alespoň to stojí v loveckým kalendáři. Vidím vám na vočích, že na to nemyslím já jedinej. Tak co, příští neděli?“

Okřikli ho, Prapora. To si myslíš, že máme čas na voloviny? Nevidíš, že máme pod střechou jenom žita? Že ječmen a pšenice stojí ještě na polích v panákách a ženské se modlí, aby nepršelo? Když Bartoška zvoní klekání, tak všechny drmolí Anděl páně jenom proto, aby si tam Pán Bůh nechal vodu a přišel s ní, až to bude třeba. Je ti to jedno, že máš ještě síct oves? Zasel jsi ho vůbec? Pak se ti to vybízí, uděláme si hon, pravej selskej hon jako za minulejch časů. Vloni jsi dostal zajíce, stejně jsi jich kolik chytil do ok, jen se nedělej. My tě známe. Svaté Markéty bylo teprve třináctého července a po žních bude až tak v půlce srpna. To je dobře za čtrnáct dní. A před sebou máme ještě otavy. Kdy jsme měli v půlce srpna po otavách? Pamatuje na to někdo?

Samozřejmě že si to pamatovali. Sedlák má dobrou paměť. Pamatuje si i to, co nemusí. Teď se spokojeně smáli, sami nebrali moc vážně to, co tady říkali. Příští neděli však bylo opravdu brzo. Tak někdy za čtrnáct dní, až jim trochu odlehne.

Je ovšem třeba uvážit, co má sedlák za práci v lese. Nejvýš jet pro dříví, když staví chalupu, kterou mu oheň sežehl, nebo když mu shnily krovy nebo když musí pro dříví na topení. Pro dříví na topení však nechodí sedlák, ale jeho žena a děti. Ještě se svolením hajného, který dbá, aby mu nekáceli zdravé dřevo a les jenom čistili. Sedlák má být na poli, na lukách, les není jeho prostředí, tam se nemá cítit dobře.

Rolník je pod božím nebem celý den a je to jedno, zda se nebesa klenou nad lukami nebo nad smrčím, nad habřinou u řeky Nežárky nebo nad doubím někde u Kolenců, kde se rybníky nadouvají jarní vodou a rákosí šumí tak, až jde hlava kolem. Na chlapy působí příroda silně vzrušivě a dává jim mnohé povzbudivé podněty. V téhle vsi byl v každé druhé chalupě pytlák. Lesní vášeň byla tak mocná jako nic jiného.

Spořiví sedláci se opíjeli střídmě ke škodě hostinského. Jen výjimečně se někdo potácel temnou návsí a vykřikoval své bolesti k měsíci. Veřejné mínění jím pak dlouho opovrhovalo, protože mnozí nemeškali, hodili na sebe kus hadru a šli se přesvědčit, kdo to huláká a ruší klid. Pak nešťastníka dlouho pomlouvali a jeho žena, nebyl-li to člověk už otrlý a ostudě zvyklý, mu dávala co proto a on si napříště rozmyslel, kdy má přestat.

Nebyly tu rozvinuty ani jiné lidské vášně, nemáme-li na mysli právě touhu po majetku, po penězích a po cizích statcích, které, nebyly-li právě dost pečlivě střeženy, mohly zavdat příležitost k hříchu. Pokud šlo o ženy a milostná vábení, chlapi si své odbývali v přiměřeném věku, kdy se to chápalo jako přirozené, a pak, když měli doma vše, co potřebovali, bylo nějaké vábení pod jejich důstojnost.

Tak se usedlí tatíci toulali po lese a riskovali, že budou stíháni hajnými knížete Černína, který si svůj revír pečlivě střežil, a nedočkavě a žádostivě vdechovali vůni lovu. Líčili na zvěř, ačkoliv větší nebezpečí hrozilo jim než zajícům a srnčí zvěři.

Zámeček Jemčina, který byl v lesích pár kilometrů stranou při řece Nežárce, měl spolu s okolními lesy pronajatý právě kníže Černín. Jako každý, kdo poznal kouzlo řízeného chovu zvěře a organizovaného lovu, pytláky nenáviděl. Nechal trápit jednoho z Kolenců, kterého jeho lidé chytili, a rozhlásil, že druhý podobný neunikne smutnému konci. Poradil si sám bez četníků a soudů. Za to mu pytláci odstřelili bílého daňka, vzácný kus, na nějž byl kníže pyšný. Střílet zvíře byl holý nerozum, ale vysvětlete člověku, který po staletí chápe, že přikrádat si na panském je jeho právo, že to není žádný hřích, vysvětlete mu, že kníže má také svá práva, tentokrát právo silnějšího, právo pána nad vesnickou holotou.

V každé druhé chalupě byla pečlivě namaštěná, hadry obalená a ve schránce na suchém místě ukrytá lefoška, lankasterka, ale také i drátěnka, která měla hlaveň stočenou z drátu. Pušky byly pokoutně koupeny, ukradeny nebo jinak získány od zbrojířů třeba z Budějovic nebo z Tábora a tajně drženy. Kdyby četníci převrátili chalupu vzhůru nohama, což se nejednou stalo, neměli nic najít. A kdyby nakrásně pušku našli, těch pár dní vězení v době, kdy na poli nebylo zvlášť pilno, by každý vydržel. Šlo přece o pušku. Tedy o princip, o pochybnou pytláckou čest.

Na hon byl tedy čas, lesní vášně mohly ještě dřímat. Nebyl však čas na to, aby mohl Prapor hodit za hlavu denní starosti, kterých je uprostřed léta víc než blech na psově hřbetě. Sekal oves. Šlo mu to pomalu a Praporka, která za ním sbírala, ho netrpělivě poháněla. „Kdybych ti chtěla udělat takovou ostudu, namouduši, že bych tu kosu vzala do ruky sama,“ syčela mu za zády. Prapor funěl, potil se a proklínal Fuxu, život i pole nahlas a potichu litoval, že ho už dávno nepropil.

Pak se stalo ještě něco. Nějakým řízením osudu se jim začala rozpadávat pec. Jeden roh odpadl a Praporka opatrně sundala další uvolněné kachle. „Co se to děje?“ křižovala se. „Nějaký zemětřesení, jako v Žaponsku,“ křičela. „Kde budu péct chleba? Vždyť to bere falešnej luft!“

Prapor jí vysvětlil, že péct může klidně dál, že díru něčím ucpe a peci se v podstatě nic nestalo. Jenom bude vypadat, no, trochu jinak. Teď, uprostřed žní, přece nebude péct chleba. V komoře ho má určitě na čtrnáct dní. Vzápětí se dozvěděl, že pec je pec, ta nemůže vypadat jinak než jako pec. Byla by to do nebe volající ostuda, kdyby díru v peci ucpával králičími bobky, čehož by byl určitě schopen, a všichni by hned viděli, jakého má ve stavení lenocha. Všichni to už beztak dávno vědí, ale ti, kteří ještě váhají, by si to teď definitivně potvrdili. To je jako s tím kolem od vozu. Copak Prapor neví, že je tam šest hřebíků, které obruč drží? Kdy naposled kolo prohlížel, že to nechal dojít tak daleko, že se obruč smekala, a on od té doby jezdí s kamenem na voze?

Když došla až sem, Prapor sebral vědro, kterým nosil kravám pití, a šel k řece, kde bylo místo s pěknou bílou hlínou. Vrstva jílu tam vylézala ze břehu, kolem se sypal písek a drolil štěrk. Sem chodili všichni, kdo byli v podobné situaci jako teď Prapor.

Hlínu rozmíchal, starou ztvrdlou z pece vydlabal a kachle přilepil. A bylo to, jenže špatně.

Hlína horkem popraskala, protože Praporka jako naschvál honem zatopila, aby dědkovi dokázala, že neumí nic udělat pořádně. Kachle vypadly a Praporka nejdřív s radostí zhřešila proti několika božím přikázáním a pak ke svému muži promlouvala značně nešetrně.

Proto se Prapor vydal v neděli odpoledne za Tůmou. Starý Tůma byla obecní zvláštnost. Prapor tou návštěvou nebyl dvakrát nadšený, protože nebylo jisté, zda bude mít staroch jasnou chvíli.

Starý Tůma byl člověk proslulý. Když na někom visely svršky a vypadal jako hastroš, říkalo se o něm, že chodí jako starý Tůma. Matky káraly ušpiněné děti a přirovnávaly je k němu. Přitom nebylo Tůmu v posledních letech ve vsi vidět. Seděl za stavením v kopřivách, stranou všeho ruchu, koukal mlčky do dálky přes pole k lesu, na běh oblaků. Když ho tam poprvé kluci, jak šli dělat nějakou lumpačinu do cizí zahrady, zahlédli, lekli se a dali se do běhu. Vidět dospělého člověka, jak sedí na hrnci s kalhotami spuštěnými pod kolena, bylo děsné. Bylo to něco, co do smrti neuvidíš. Jenže si za čas zvykli. Tůma ani ta procesí kluků nevnímal. Chodili sem i přespolní a povykovali. Nedbal. Jen když se strefili kamenem do nádoby pod jeho zadkem, nadskočil a s kalhotami u kolen udělal pár směšných poskoků. Ale i na to si zvykl a kluci ho pak přestali trápit.

Teď to byl Prapor, kdo ho vyrušil a přinutil k bdění. Stejně to však chvíli trvalo, než se zorientoval. „No jo, dyť já vim. Byli sme spolu v nějakej válce. Já o tebe přerazil pucštok, protože si mi ukrad tabák,“ rozpomínal se a pomáhal si mnutím brady, kterou mu vnučka holila jednou za měsíc.

„To myslíš napolionský války?“ smál se Prapor.

„Možná že jo, možná že ne. Jak můžu vědít, jak se všechny menovaly. Ale vim, žes byl pěkná potvora.“ Plivl před sebe a tvářil se nakvašeně. „Jestlis mi přines ten tabák, dej ho semhle,“ ukázal si na klín, kde měl přehrnutý konec noční košile.

„Já jsem nepřišel kvůli válkám, ale kvůli hlíně. Jak to mám, otče, udělat, abych moh přilepit kachle vod pece?“ Pak Prapor zdlouhavě vysvětloval, co se mu stalo, jaká příkoří musel vytrpět, popsal výkon i výsledek.

Tůma nejdřív poslouchal bez zájmu, čekal tabák, ale pak se mu v očích zažehla jiskřička zaujetí. „Ty si holt trouba. Já to už vim nejmíň padesát let. Tos nikdy neviděl dělat pec?“

Prapor přiznal, že viděl, ale buď to už bylo dávno, nebo měl právě jinou práci, a tak mistrovi nekoukal na ruce. Dozvěděl se to, co ho napadlo taky, že udělal chybu, když lelkoval po okolí. To může dělat pán, který na to má, ale ne Prapor, který má sice břicho jako třeboňský purkmistr, ale holou prdel.

Prapor s úlevou sledoval, jak se Tůma prodírá clonou mlhy k podstatným stránkám tohoto světa.

„Jíl se horkem trhá, scvrkává. Proto ho musíš smíchat s boraxem. Nám stačil popel. Dřevěnej popel, dobře prosátej, tolik ho, kolik hlíny. Tý vod řeky. A trochu soli. Eště nejlepší: Vyber z pece tu vypálenou hlínu, roztluč ji a smíchej se stejným množstvím čerstvý hlíny. Tý vod řeky. Mrskni k tomu čerstvě vyhašený vápno, železný piliny, kravský chlupy, krávu máš? A zadělej to voctem. Někerý lidi hlínu rozdělávali kravskou krví, voctem, solí, roztlučeným cihlovým práškem a železnejma pilinama. Když pec touhle mazaninou vymažeš, tak tam nesmíš hned topit. Teprv až to zaschne. Silnějc až pozdějc. Tím sme taky natírali v zimě stromy, když byla kravská krev, když si někde kráva zlomila nohu. Hlína, vápno a ta krev. Cizí neštěstí je taky k něčemu dobrý. Ale to ty jistě víš,“ ukončil a Prapor si nebyl jist, zda naráží na něco, čím by ho chtěl popudit, ale nepřišel na nic. Koukal, jak se Tůmovi na slunci zlatě lesknou chlupy na rukách.

„Kde se to v tobě, dědku, vzalo?“ zeptal se a dozvěděl se, co tušil. Že je to jeho, Tůmova věc. Pak už s ním starý přestal mluvit. Seděl a něco si bručel.

„Tak já zasejc jdu,“ řekl Prapor a otočil se zády.

„Jdi, já stejně čekám návštěvu,“ slyšel za sebou. Dědek Tůma čeká návštěvu, divil se Prapor. A to mu ani nepřišlo, že ji čeká v tak nedůstojné pozici. Co naděláš, bručel si. Lidi jsou různý. Tenhle sedí na nočníku a je mu jedno, co si o něm kdo myslí. Jeho mladým taky. Dědka mohli před lidma schovat. Ale dědek je slavnej. Místní zvláštnost. Kostel svatýho Václava a dědek Tůma.

Bylo třeba vykydat hnůj a podestlat dobytek čerstvou slámou. A nakrmit. Pak Praporka přijde se stoličkou v jedné a dížkou v druhé ruce. Krávy měly svá jména, protože krávy byly živitelky, něco jako členové rodiny. Věděly také, komu patří, a hospodyni poznaly podle hlasu. Když je večer hnali pasáci z pastvy, zamířily neomylně ke svým vratům a z nich na svá místa ve stání u žlabu. Dnes, v neděli, nikdo nepásl, pasák držel svátek.

Prapor se vracel domů kolem hospody a uvažoval, kdo to tam asi sedí. Možná že se tam sešli mládenci, kteří mají rukovat, a v hospodě si zvykají na chlapské jednání. Selka řekne, aby kluka táta nechal, vždyť kdo ví, co ho ještě v životě čeká. Tatík proto nakrmí sám, i když třeba bručí. Nebo to udělají holky. Těch je všude plná chalupa. Někdo se tak má, vzdychl si a samotnému nebylo jasné, co tím myslel.

Nebe se zatáhlo a od Zvánovce ze dvora vyrazil žebřiňák s párem koní. Zvánovec stál na voze jako mladík a za ním se krčila na prkně jeho žena a držela vidle. Má strach, že mu to zmokne. Oves je pěkně proschlý, byla by škoda, kdyby měl zmoknout. Jen ať se žene, hamoun. Prapor trochu litoval, že se sám taky nežene, že k tomu nemá důvod. Mraky se honily, někde u Stříbce se blýskalo, ale voda tam zůstala. V hospodě to pak rozebírali.

„Tak co, dědku, už máš nadělanou forotu?“ obrátil se na Prapora Čuta, sotva se za ním zavřely dveře. Prapor něco měl, co neměl, byl dostatek nábojnic.

„Chybí mi hylzny. Prach i volovo, broky, toho je dost. V zimě mi přivez zásobu Vojta Branskejch z Prahy. Špunty si vystříhám z papundeklu, ale hylzny musí kluci posbírat, jen co začnou panský hony.“ Petrolejka prskala v závanech větru a chlapi uvažovali, kdo má co doma. Bouřka si někam odskočila do sousedního okresu, sem k nim poslala studenější vítr, který se možná cestou ochladil o dávku krup. Hostinský zavřel okno a sousedé slibovali, že prohledají kouty, skrýše a všechno Praporovi přinesou.

Prapor si dělal záznamy, protože každá patrona byl kus živobytí. Jako Praporka počítala vejce, počítal Prapor patrony. Dřív si je každý pytlák dělal sám, tajně doma, pak přišli na to, že je lepší, když je udělá někdo odborně pro všechny. Byli mezi sebou a nebylo co skrývat. Proto teď Prapor přehlížel své zákazníky a odhadoval, co letos vydělá. Bylo toho sotva na tabák, ale malá ryba je taky ryba.

„Jednou jsme se se starou, to byla ještě mladá, poškorpili. Kdo ví proč. Práskla dveřma a zavřela se v kuchyni. Já jsem vedle začal dělat patrony. Měřil jsem prach, špuntoval, sypal broky a tak, jak se to dělá. Vzal jsem hylznu do kleští, abych nasadil kapsli, nějak jsem to vzal nevopatrně a vono mi to v ruce bouchlo. Když to lauf nesvírá, tak to skoro nic neudělá. Jen se mi to rozprsklo a broky švihly do almary. Můžete se jít podívat. Ale ta rána hrozná! Lek jsem se, div jsem si jazyk neukous. Tak tam sedím a uvažuju, kde jsem udělal chybu, a najednou slyším odvedle takový naříkání a pláč. Panenka nebeská se tam tetelila. Ona moje stará byla přesvědčená, že jsem si to všechno tak vzal k srdci, že jsem se v sednici zastřelil. Ta se pak divila, když jsem vešel do kuchyně celej.“

V tuto chvíli obvykle přišel někdo s otázkou, co by asi Praporka na tu ránu říkala teď. Už předem se chlapi smáli. Patřilo to k Praporovu vyprávění o výrobě patron. Dneska se však zdrželi. Konečně, kdy tu někdo řekl něco nového, co nikdo ještě neslyšel? Že se někomu otelila kráva. To byla novina. Nebo že mu chcípla koza. K určité náladě proto patřily určité tlachy. Opakovaly se tak, jak se střídá počasí, jako se obměňují dny v týdnu nebo roční doby. Nikdo neměl nic proti tomu, že po neděli přijde pondělí, proto neprotestovali ani proti Praporově rozstřílené almaře. Seděli tu jenom Bicenec, Zvánovec, Sokolík a Koktavý. K nim se po chvíli připojilo pár mládenců. Petrolejka rozháněla stíny a pivo bylo hořké jako vždycky. Nebo alespoň co všichni pamatovali.

Kdosi vzpomněl na to, jak dělával patrony Bízek. Prapor si odfrkl, ale varoval se něco říci. Bízek dal totiž omylem do jedné nábojnice dvojitou dávku prachu místo broků a Zvánovcovi to pak málem utrhlo rameno.

„To byla šupa,“ vzpomínal teď, jako by to bylo včera. „Srnec na mne kouk, proč ho jako plaším a co to tam v křoví dělám. Já tam tancoval, rameno jsem necítil. Dlouho pak celá ruka jako by nebyla moje. Nemohl jsem unést ani podávky. Ani zmlátit jsem ho nemoh.“ Myslel tím Bízka. Ten také přišel o kšeft. Zákazníci se od něj odvrátili. Pro jednu jedinou neopatrnost. A Prapor na ní vydělal.

Teď dával k dobru, jak se taková patrona musí udělat, aby bylo všechno dobře. Do hylzny se musí nasadit kapsle, kolik a jakého prachu se naměří, udusat a špuntem ufestovat, pak zasypat brokem. Jaký brok je na vrabce, ten je jako mák, jaký na bažanta a na zajíce. Nebo kule a sekané olovo na vysokou. Pak se tam dá papundeklové kolečko a na strojku se zatočí a patrona je, jako bys ji koupil u Lukese.

Nářadí Prapor měl. Jak se k němu dostal, se už ani nepamatoval. Prach a broky se musely vozit. Kdyby je sám kupoval, každý by věděl, že se chystá pytlačit. V Třeboni ho všichni znali, alespoň ti, kteří by to o něm neměli vědět, a jinam do města se nedostal. „Když mi to tenkrát bouchlo v ruce, to sem tam, já trouba, dával kapsli až nakonec, když už byla patrona hotová. Jak je to možný, to nepochopím. Asi jsem byl ještě mladej.“

Za těch řečí se hospoda plnila. Bylo to nízké, rozlehlé stavení, kdysi statek, jeho majitel umřel bez dědice a koupil ho otec dnešního hostinského Zíbka. Sem tam shodil nějakou zeď, jinou přistavěl, a byla hospoda, kde se scházela mužská část vesnice. Ženy sem chodily jenom při zvláštních příležitostech, jít jenom tak mezi mužské se nehodilo, jako by se s nimi nepotkávaly jinde a jindy. V hospodě jich bylo najednou příliš mnoho a panovalo oprávněné tvrzení, že v hospodě má mužský nekalé spády. Jít hospodáři se džbánem pro pivo mohla holka do jistých let a zase do jisté doby. Kde byla ta hranice, to věděl málokdo a také o ní ani nepřemýšlel. Prostě tu byla a holka, která ještě včera pro pivo šla, musela najednou zůstat doma a pro pivo šel mrňous, který džbán sotva unesl.

U dveří do sálu stál pult pokrytý pozinkovaným plechem, z něho trčela pípa, pod pultem byl sud piva. Vedle na stoličce měl hostinský rozměrný škopek s vodou, v ní myl sklenice. Holka, která se dostala jenom k tomuhle pultu, upírala většinou oči na polici s baňatými půllitry, na kterých si Zíbek zakládal, protože nic podobného nikdo v okolí neměl. Hosté, pantátové, chasníci a někdy i náhodní pocestní seděli na lavicích u stolů, které stály podél stěn. Tady se dobromyslní strejcové měnili v záhadné bytosti, před kterými matky svou dívčí omladinu jaksi neurčitě varovaly. Hospodě se vyhni! Ale tátovi pro pivo v neděli dojít musíš. Však víš, jak se máš chovat.

Proti pultu byly zasklené dveře do sálu. Tam ležel kyselý pach nevětrané místnosti, kolem stěn byly jenom lavice, v koutě jeden stůl pro honoraci. Odbývaly se tu tancovačky, okázalé svatby nebo pohřební veselice. Ve výčepu bylo dost místa i na to, aby horké mladistvé hlavy si mohly názorně vysvětlit své názory, když neměly čas s nimi vyjít na náves. Sporou výzdobu místnosti vytvářel obraz císaře pána a několik vlasteneckých obrázků, které řídící Tříska vystřihl z ilustrovaných časopisů a vlastnoručně zarámoval. Nutno dodat, že při hodinách ruční práce, aby z toho dítka měla přiměřené poučení.

„Prapore, skoč pro Vendu, už tu mezi námi, jezevec, dlouho nebyl. Ať taky jde mezi lidi, vždyť v té chalupě shnije a nikdo si toho ani nevšimne,“ řekl od protějšího stolu Čuta, když se odmlčel řídící, který bavil své sousedy novinkami o hnojení polí na severoamerických farmách.

Lacina byl Praporčin bratranec z matčiny strany. Venda Lacina. Kdysi veselá kopa. „Ten nebude chtít, však víte,“ bránil se Prapor.

„Jen s ním pohni. Koukněte se, jestli svítí.“ Na Lacinovu chalupu bylo z hospody vidět, v oknech však byla tma.

„Na spaní je brzy. Asi něco dělá na dvoře,“ dohadovali se mužští. Prapor se jim chvíli bránil, přece věděl své, nedali mu pokoj, tak šel. Vrátka na dvůr nebyla zavřená, na dvoře bylo pusto, sem tam se povalovalo hospodářské nářadí. V oknech tma. Prapor zaklepal na okno. „Vašku, snad už nespíš?“ Opatrně vešel do stavení. Jak byl zvyklý, chtěl shodit dřeváky, ale pak v síni jenom zadupal. „Vašku!“ křikl.

„No jo,“ ozvalo se ze světnice. „Co se děje?“ Lacina ležel v posteli. Prapor se nejdřív zeptal, jestli mu něco je, a pak škrtl sirkou.

„Sakra, ty tady spíš se slepicema?“ Sehnal jednu se stolu, kde chodila mezi talíři a hrnky od kávy. Lacina vylezl z peřin a i potmě bylo znát, že ulehl tak, jak přišel z pole. Jen dřeváky sundal z nohou. Prapor se varoval znovu rozsvítit, aby tu spoušť kolem neviděl. Stačilo mu to, co cítil. Ten člověk snad i na záchod chodí do kouta, uvažoval a napadlo ho, že by sem měl poslat svoji ženu s koštětem. Byla by to však ostuda, která by padla na jeho hlavu. Přece to byl bratranec, i když z její strany.

Lacina sešel, když mu umřela žena. Byla drobná, snědá, Prapor vzpomínal na její oči, které žhnuly jako jiskry. Snad byla pracovitá. Nikdo o ní nic neříkal, tak asi dělala to, co ostatní. Mluvit se o ní začalo, když už plivala krev. Tehdy se jim lidé začali vyhýbat. Byla to rána osudu. Co s tím takový člověk, jako je Lacina, udělá? Může se jenom modlit a stýskat si. Může bít hlavou o zeď, všechno je marné. Svému osudu, člověče, neutečeš. Kde by sedláček s devíti hektary polí měl na sanatorium v Benešově nebo v Křinči? Kde to vůbec bylo? Může jenom pálit svíčky a věřit v zázrak. Když se zázrak nestane, je to znamení, že Pán Bůh chce, aby věci byly tak, jak jsou. Lacina vynesl peřiny z nebožčiny postele do stodoly. Pohřbili ji, jak se sluší. A pár dní nato se utopil Josef, jeho syn. V řece plavil koně Borovcovi. Snad nebyl dost zručný. Nebo se styděl přiznat, že neumí plavat. Věřil, že se udrží na koňském hřbetě. To už bylo moc. To už bylo prokletí. To už chtělo zakopat na dvoře dary pro zlé mocnosti a nechat chalupu zaříkat. Pak, do třetice všeho zlého, utekla z prokletého domu Růžena, dcera, jediný člověk, který Lacinovi ještě v chalupě zbyl. Ujela do města, až do Prahy. Snad do služby. Co však mohla dělat ve městě holka z vesnice, holka neznalá poměrů? Podle všech zvyklostí se měl Lacina dát na pití, jenže se propadl do svého smutku s tichou rezignací. Stranil se lidí, a když se jim nemohl vyhnout, pak trapně žertoval a mluvil zbytečně hlasitě. Snad proto, aby si nevšimli, jak to s ním vypadá, a aby ho nelitovali. Za čas smutek ochabl, vytratil se, zůstal návyk samotářské osamělosti. Lacina si nevšímal špíny kolem sebe, hmyzu, který lomcoval jeho svršky. Žil ve stavu prostého pobytu v slzavém údolí, jak říkal farář, když přišla na Lacinu řeč. Jako nevědomí prosťáčci, které je třeba osvítit milostí boží, protože je zkoušky zocelí a přivedou ke spasení. Jenže to byly řeči, které zatím neměly výsledek. Pán Bůh se neměl k činu.

Teď Lacina rozpačitě mžoural do světla petrolejky a zdravil sousedy, které neviděl ani nepamatoval, i když kolem nich občas chodil. Přivítal ho hlahol hlasů a kdekdo mu nabízel místo u stolu. Lacina se však tlačil do kouta. Jak vypadal, nikomu nevadilo. Upil pivo a měl nepříjemný pocit, že tu je z jejich vůle a že se jim proto musí nějak odvděčit. Pomohli mu, když ho vyzvali, aby jim vypravoval nějakou pytláckou historku.

Nato se řídící zvedl, že už musí domů, ať mu pivo hostinský připíše k těm minulým. Odešel nezasažen řečí, která by se příčila jeho odpovědnosti vůči vrchnosti a státu.

Chlapi u stolu, kam si Lacina sedl, ho teď pošťuchovali, naráželi půllitry do jeho půllitru, jen aby se už chopil slova. Proč se tak dlouho neukázal a tak podobně. Život jezevce je jenom pro jezevce. Jednou za čas pár Třeboňských přinutí člověka vyzout se z dřeváků. Bylo to přátelské vtipkování.

V tom ruchu naštěstí zaniklo pár trpkých pohledů několika sousedů, kteří neschvalovali to přátelení se s Lacinou. Nešlo jim ani o to, že zde je někdo v nouzi, ale o to, že ten někdo nemá vůli se z nouze dostat. Hospoda však měla sklon stírat rozdíly mezi rozlohou polí i mezi povahou jejich majitelů. Všichni přece chodili do jedné školy, klekali u jednoho oltáře a měli k večeři brambory a mléko. Alespoň ve všední den. Někteří i v neděli, ale to bylo jedno.

„Pověz, jak to bylo s tím knížetem pánem,“ ponoukal Lacinu Bašta.

„To nic nebylo, taky je to už dávno,“ odporoval Lacina. Ujistili ho, že to nevadí. Začal tedy vypravovat. Zprvu jen tak na půl pusy, ale postupně, když viděl, jak ho pozorně sledují, jako by tu historku slyšeli poprvé, přidával na hlase.

„To jsem jednou, ještě jako kluk, šel po návsi a proti mně takový ošumělý chlapík. Měl odřenou koženou kazajku, boty samou hlínu, na hlavě klobouk, že by ho ani ponocný nenosil. Zkrátka facír. Taky se mě ptal, jestli jsem neviděl hajného. To jsem neviděl, protože jsem se nerozhlížel, šel jsem něco vyřídit kovářovi, pantáta mě tam poslal. Tak jsem řek, aby se po hajném moc nesháněl, protože ho vyžene z lesa. Na cizí že je hajnej pes. Ten chlap něco namítal, ale mně to bylo jedno. U kováře však byl hajný, tak jsem mu to hned řek, že se po něm shání nějaký facír. Ať ho jde vyprovodit. Hajný vykouk a hned, ježíšmarjá, facír, vždyť je to kníže pán. Sám kníže Černín. Vzal klobouk do ruky a hnal se k tomu člověku. Tam mu to asi řek, jak jsem si ho splet, protože se ten kníže smál, až se moh potrhat. To je všechno.“ Lacina zmlkl a rozhlížel se kolem.

Odpověděl mu hlahol souhlasných výkřiků. Mladý Čuta vyskočil z lavice a napřahoval se přes stůl: „Milostpane, račte si ustlat u nás ve stáji. Seno je prvotřídní kvality. Našim herkám vyhovuje, stížnosti žádné. Bude chtít vaše facírská milost večeři ke žlabu?“ Viděl knížete pána, jak si shrnuje seno pod sebe a z klobouku si vybírá osiny. Ani nechtěl být vtipný, i když se mu všichni smáli, jenom chtěl zpřítomnit tu chvíli, kdy jeden z nich snížil nedotknutelnou vrchnost až na svoji úroveň.

Ostatní kolem se přidávali. Rozšafní tatíci, kteří slovo nepronesli zbytečně, teď alespoň nadhazovali břicha a byli si jisti, že to byli oni, kdo knížete vyhnal z jeho lesa.

Čuta, povzbuzen zájmem, se nespokojil svým vystoupením. Znovu vyskočil z lavice a uprostřed místnosti předváděl, jak hajný nakopává jeho milost do zadnice a vyhání ho z revíru. Někdo dokonce ukazoval nakopnutý zadek a kulhal kolem místnosti, zle přitom hrozil selským hřbetům, které si z něj tropily žerty. Hluk se nesl na náves a ženské vycházely z chalup a ptaly se jedna druhé, co to tam ti chlapi blázní.

Lacinu povzbudil zájem sousedů, a proto řekl, že se s knížetem setkal ještě jednou, i když se s ním vlastně neviděl. Hned se ti, co seděli okolo, rozkřičeli, aby utišili rozdováděné chasníky. „Tiše, Lacina ještě něco poví!“ Ti, co stáli, se rychle hrnuli na svá místa a Lacina zatřásl hlavou, jako by chtěl setřást vzpomínky na jejich správné místo. To, o čem teď vypravoval, se stalo o řadu let později než první příhoda. Už hospodařil na svém, taky kníže už nebyl žádný mladík, spíš dědek.

„Jo, to je jediný spravedlivý na světě,“ pronesl starý Říha, a protože byl v letech, kdy se ani kibicové v hospodě neokřikují, jen se po něm podívali.

Lacina měl už tenkrát svou lefošku, kterou koupil, „nebudu vám říkat za kolik,“ od někoho z Prachatic, který ji zase přinesl z Bavor. Nějaká taková historie to byla, o kterou teď nešlo. Tenkrát byl na panském hajný, snad Svěcený? Potvrdili mu, že Svěcený, mazavka, pak ho vyhodili, protože potřeboval mít na pití, a tak bral z lesa, co neměl, nad únosnou míru. Kdyby pil pivo, jenže on byl na kořalku. Většina sousedů si na něj pamatovala, i na to, že špatně skončil. „Nech Svěceného Svěceným a neodbíhej!“ Ten Svěcený však do toho všeho patřil, protože jednou v hospodě vypravoval, jak chodí s knížetem na srnce. Jeden ten srnec byl kapitální kus. Šesterák, paroží měl, no, jedna báseň. Nejvyšší třída. Chodil na kraj knížecího revíru. Vycházel z knížecího, ale pást se chodil na obecní, kus za vesnici, komu to tam teď patří, ani Lacina neví. Na kraji lesa byl posed, tak na něj hajný s knížetem vylezli a čekali. Jednu noc, nic. Druhou taky nic. Kníže byl netrpělivý. Jak se mu něco hned nedařilo, už toho chtěl nechat a utíkat jinam. Pak však srnec přece jen přišel. Z lesa šel rovnou na jetel. Viděli ho krásně, tu nádheru paroží, i to, jak se ostražitě ohlíží, prostě tam byl a byl na ráně. Kníže prý koukal, vzdychal, ke střílení se neměl. Svěcený ukazoval prstem, bál se špitnout nebo do knížete rýpnout, jak by udělal každému jinému. Pak srnec odskočil do lesa a kníže se jenom rozplýval. Taková krása, až je prý škoda ten život zmařit. V hospodě si z toho dělal Svěcený legraci, knížeti se věc ale rozležela, a tak tam chodili dál. Do konce týdne chodili marně, srnec byl asi zvyklý i na jiná pastviště. V neděli byla ve vsi tancovačka, tak kníže rozhodl, že se tu noc konečně vyspí, protože kravál, který bude slyšet až do lesa, srnce určitě zastraší.

„Tu noc byl Svěcený v šenku a to byla pro mne jistota, že je kníže v kanafasu,“ řekl Lacina. „Nechal jsem hospodu hospodou, skočil domů pro flintu, strčil ji do nohavice, protože i v noci každý pozná, že v ruce nenesete vidle, a hajdy do lesa. Je vám to jasný?“ Všem to bylo naprosto jasné. „Zvláštní byl jenom pocit, jaký zakouší pytlák, když sedí na posedu, který zahříval sám kníže Černín. To vám řeknu. Z dálky byla slyšet muzika...“ „...a křik opilců,“ přidal někdo, a byl hned ostatními okřiknut, „...hvězdy svítily a já jsem si vůbec nepřipadal jako pytlák. Byl jsem přece doma. Vždyť ta příroda okolo, no, znáte to. Člověk se tu narodil. Co budu povídat. Srnec vyšel, dal se do jetele a já ho složil. Toho paroží mi bylo líto, že si ho nemůžu pověsit do cimry.“

To bylo všechno, víc z něj nedostali. Seděl, koukal do půllitru a uvažoval, jak se dostat zpátky do postele, aby si toho nikdo nevšiml.

Tady pak dozrálo rozhodnutí, že se s konečnou platností bude příští neděli konat selský hon. V podstatě pytlácký hon, jak už měl ve vsi tradici.

Byla neděle ráno, doba, kdy se vesnice schází na velkou mši. Pro svůj záměr zvolili pytláci právě tuhle chvíli. Trochu starost jim dělalo, jaká zvěř bude na ráně, ale zajíci by se měli někde po lese a na jeho kraji míhat. Spořádaný občan plní své povinnosti vůči Bohu a nebrousí v tuhle dobu po lese, aby tam přišel k úhoně. To bylo trefně vysloveno a taky se tomu mnozí smáli. Sejít se měli honci i střelci v lese Na Krabci a všem bylo jasné, že tam nemají přijít v houfu, jako žebravé procesí. Proto byli mnozí na cestě od chvíle, kdy nakrmili a udělali obvyklé ranní práce, včetně nedělního holení. Někteří šli s košíkem, jako že sbírají houby, a také je spořivější hospodáři pečlivě sbírali, čistili a ukládali mezi dubové listí. Od místa, kde se sešli, měli táhnout, jak se při podobné příležitosti patří, v široké řadě s řádnými rozestupy směrem k řece a pak zahnout po proudu. Od vesnice sem bylo dost daleko, to proto, aby nebylo slyšet rány, vlastní hon se měl odbýt asi tak na dvou kilometrech řídkého borového lesa. Složit měli všechno, co jim přijde do rány, kromě báby s roštím, tu by hospodská musela moc dlouho nakládat, vysvětloval Bicenec s obvyklým pokusem o humor. Zatím byli všichni v dobré náladě a vtip přijali s obvyklým souhlasem. Honci měli střelenou zvěř přibližovat k vesnici, k úvozu za Zvánovcův oves, a ve vhodnou chvíli pro to někdo dojede. Nebo tam rovnou s vozem počká a odveze úlovek do hospody. Večer se pak všechno zapije.

První ouha přišlo, když se Na Krabci sešli. Jaké měli řeči, jak se chlubili, jak se těšili! Jenže střelců přišlo jenom sedm. Honců, jejich synů a dalších mládenců dvakrát tolik. Mezi nimi byl i Prapor, bez pušky, ale s pytlíkem nábojů.

„Tak se nám hrdinové nějak předčasně podělali. Kde je Zvánovec, Hrbek, Koktavý? A kde jsou ostatní? Borovec. Se vším souhlasí, a když dojde na věc, klečí v kostele a modlí se, aby mu Pán Bůh odpustil, že tak hříšně smýšlel. Co uděláme?“ ptal se Bašta, když teď seděli na zemi s puškami v trávě.

Bylo to mrzuté. Selský hon bylo něco, co museli dělat buď všichni, nebo nikdo. Čím víc jich bylo, tím byla celá záležitost bezpečnější. Nikoho z účastníků by nenapadlo se někde chlubit nebo vůbec o honu vypravovat. Každý měl příbuzných jako much a huba je vždycky připravená něco semlít, když se jí to netýká. Proto také mnohého z přítomných napadlo, že má doma neodkladnou práci, na kterou až do této chvíle nevzpomněl. Mnuli si brady, nikdo však nahlas neřekl, na co myslí. Nepříjemná věc. Někde něco vázlo, co je zaskočilo, a oni tady nemohli přijít věci na kloub.

„Už se nedá dělat nic jinýho než vyrazit,“ řekl konečně Prapor, který prodal náboje a myslel i na to, že každý vystřelený se musí nahradit novým. „Jsou to poserové. Dostali strach. Asi z toho, že to stará vykecá faráři, a kdoví, jak je to s tím zpovědním tajemstvím. Já bych řek, že farář musí mlčet, kór když nejde o lidskej život, no né? Pojďte, chlapi, na hon je dopoledne blbá doba, ale to jsme dřív věděli taky.“

Honci se varovali říct tatíkům a ženáčům svůj názor, zřetelně však Praporův proslov schvalovali. Tak proti své vůli, protože nechtěli vypadat jako baby, se Lískovec, Čuchna, Štěpán, Bicenec i Bašta zvedli, naposled se rozhlédli po okolí a dali se na šouravý pochod. Mladíci za nimi. Zvěř plašit nebylo třeba, sama se zvedne. Prapor šel na pravém křídle, za ním Bezprsťák, který se pořád usmíval, protože neměl důvod ke smutku.

„Alespoň tři zajíčky dostat. To by bylo pošušňáníčko,“ otočil se staroch na mladíka. „Ještě lepší by bylo, kdyby se tu někde v roští zapomněl srnec. Ale to jsou všechno velký voči. Kdyby. Pane jo. Dneska by z toho stejně nic nebylo, protože se zvěřina musí nechat uležet.“

Bezprsťák se podíval se strany na Praporův břich a zeptal se úlisně, jak to, že se tak vyzná ve vaření. Dozvěděl se, že se ve vaření nevyzná, ale jenom ví svoje. „Některá ženská zkazí i brambory,“ řekl, aniž upřesnil, kterou ženskou má na mysli. „Na jídle jsme každej závislej, proto se musíme starat a vědět, co a jak. Nemusím to umět uvařit, stačí, že vím, jak se to má uvařit. Zajíc z lesa je chutnější a šťavnatější než ten z pole. Tady, kde zajíci táhnou z pole do lesa a naopak, to asi bude jedno. Stejně se ale musí nechat odležet. V kůži ho pověsit do průvanu.“ Prapor ukázal prstem na hnědou hlavu masivního podborováka. Mládenec pochopil a zvedl ho. Sundal klobouk a strčil do něj houbu jako do tašky. Měli první úlovek.

„Takovej mladej zajíc, pečenej na slanině s cibulí, to je radost. Nejlepší je se zelím. To jsem ochotnej odpustit všem všechna příkoří, co na mně spáchali.“ Zamžoural na souseda. „Ale jenom na tu chvíli, než ho strávím, přirozeně.“ Pak řekl, že plece, krk, žebra, játra, plíce a srdce dělají obvykle na černo a zadek se peče a dělá se smetanovou omáčkou. To je ovšem Praporův konec. Když se k něčemu takovému dostane, předem se loučí se světem, i když umřít na přežrání je proti nějakému přikázání, a tedy hřích.

To ovšem nebylo zdaleka všechno, co Prapor o tomto zaječím případu věděl a co byl ochoten zveřejnit. Jenže šli už dost dlouho a nic se nedělo. Střelci se pozorně rozhlíželi, opatrně našlapovali, honci koukali, až jim oči slzely, nic.

„Někdo nám to tady vyplašil,“ řekl Čuchna, který se přiblížil na okraj řady k Praporovi. „Vy tady kecáte...“ V té nedokončené větě byl asi vztek na to, že on, Čuchna, riskuje, když se vydá s puškou v nohavici do lesa, dere se roštím, místo aby světil den sváteční, a zajíci nikde.

„My ti je neplašíme, Františku,“ odporoval mírně Prapor. „Radši koukej, abys ho trefil, až vyletí.“

Slunce začalo připalovat, i mezi stromy to bylo znát, les voněl, nohy se bořily do mechu. Mezi stromy se míhaly zlaté pruhy slunečních paprsků a v nich se mihotal prach a hmyz. Teď už bylo jasné, že tu před nimi někdo prošel a zvěř vyplašil. Houbař to nebyl, ten by šel brzy ráno, ještě před mší. Lufťák se netoulá v lese tak daleko od vesnice a v neděli dopoledne k tomu. Bicenec se zastavil a pátravě se rozhlédl. Chtěl písknout na prsty a všechny k sobě svolat. Vpředu se však něco hnulo. Bylo tam křoví a v tom křoví byl nějaký pohyb. Dva tři, kteří byli nejblíž, si všimli, kam se Bicenec dívá, a taky tam teď koukali. Mysleli na srnce. Pak to všechno začalo. Někdo vykřikl: „Četníciii“ a nastal úprk. Všechno se rázem změnilo. Z ticha a pohody byla najednou bouře. Místo šoulavého, pomalého postupu vpřed běh dozadu a do stran.

„To nám chybělo,“ vykřikl Prapor naříkavě. Všichni věděli, jak se mají zachovat, jenom Prapor věděl, že ho chytí zcela určitě, stačí, když se rozběhnou právě za ním. Pytlák jde do lesa s možností, že najednou bude muset utíkat, kličkovat, proto ví, kam v nouzi schová pušku, se kterou ho četník chytit nesmí. Ví také, že to je běh nejen o svobodu, ale i o dobrou pověst, o chlapskou čest, a tak teď všichni uháněli jako o život. Rozprchli se na tři strany. Utíkat do vsi by byl nerozum. Četníci byli jenom dva. Každý neměl víc jak pár nohou. Když pominul úlek a překvapení se změnilo v potřebu rychle zmizet, utíkal každý ze sedláků tak, jak mu jeho nohy dovolovaly. Snad by takhle pádili, kdyby hořelo nebo kdyby se jim telila kráva. Svršky se trhaly o křoví a o větve, nohy nemilosrdně drtily mech.

„Stůj, nebo střelím!“ vykřikl jeden četník a taky v běhu odpálil jednu hlučnou ránu. To ale na sedláky neplatilo. Věděli, že četník, který si váží svého života, nestřelí do zad člověka, který vlastně neudělal nic jiného, než že proti četníkově vůli utíká lesem. Proto se četníci rozhlíželi, kdo v běhu zaostává. Přehlédnout Prapora nemohli. Jeho břicho vážilo jako cent. Najednou mu pekelně překáželo. Prapor hekal a naříkavě úpěl. Bezprsťák vedle něj poklusával a zoufale se rozhlížel. Má strejdu opustit, nemá ho opustit? Jeden z četníků si jich všiml a dupal jejich směrem. To byl konec. Přece se nebude prát s ramenem zákona! Zvlášť když za pár týdnů rukuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anenská pouť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.