Vúdú,

zombie,

karnevaly

s doprovodným textem
Kateřiny Mildnerové

Miloslav
Stingl

JOTA / 2014

© Miloslav Stingl, 2014

Ilustrace © Petr Pačes

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-685-2

ISBN mobi 978-80-7462-696-8

1.

TŘETÍ

BARVA

AMERIKY

Amerika je v očích světa jednak zemí těch, kdo ji obývali předtím, než u jejích břehů přistál Kryštof Kolumbus – tedy zemí indiánů, kteří samozřejmě i dnes tvoří značné procento obyvatelstva řady amerických států. Je však také zemí těch, kdo s Kolumbem na tento kontinent přišli – zemí bělochů, kteří tu postupně vytvořili vlastní výraznou kulturu, vlastní státy a také velice vyspělé hospodářství, zejména na severu světadílu, v USA a Kanadě.

Vedle „rudých“ – původních obyvatel Ameriky – a „bílých“ přistěhovalců a nových pánů tohoto světadílu tu však žijí ještě třetí, na něž při pohledu na Ameriku často jakoby zcela zapomínáme. Touto „třetí barvou“, která tvoří spolu s „rudou“ indiánů a „bílou“ pokolumbovských přistěhovalců trikolóru současného obyvatelstva Ameriky, je barva černá.

Ani tito „černí“ před Kolumbem v Americe nežili. I oni přišli odjinud. Každý samozřejmě ví, že z Afriky, a každý také ví, že nepřišli z vlastní vůle, ale že byli do Nového světa zavlečeni jako bezprávná zvěř na otrokářských lodích, aby tu pak do úmoru dřeli na plantážích a v dolech, které si v zemi „rudých“ zřídili „bílí“.

Známým příběhem o příchodu černých otroků do Nového světa však naše znalosti o této „třetí barvě Ameriky“ zpravidla končí. A pokud už vůbec hovoříme o černoších Ameriky, pak je vlastně vždycky ztotožňujeme s černými obyvateli jedné jediné americké země – Spojených států.

Pod pojmem „černá Amerika“ si většina z nás představí neworleánský jazz a ghetta severoamerických měst. „Černá Amerika“ – to jsou pro nás také spirituály a tklivá blues, to je pro nás veliký „Satchmo“ Armstrong, to jsou pro nás i desítky dalších renomovaných zpěváků od Diany Rossové po Ellu Fitzgeraldovou. To jsou pro nás i černí sportovci USA – Carl Lewis, Bob Beamon či třeba Muhammad Ali – a to jsou pro nás ovšem i takoví představitelé černé části obyvatelstva USA jako Martin Luther King či Malcolm X.

Četli jsme také knihy, které o životě této černé Ameriky a jejich příslušníků vyprávějí. V dětství například Chaloupku strýčka Toma, v ne příliš dávné době slavné Kořeny. A viděli jsme možná i tento a jiné severoamerické „černošské“ romány zfilmované.

Ale když se na své vlastní znalosti o této „třetí barvě Ameriky“ podíváme z nadhledu, dostatečně kriticky, uvědomíme si, že všechno, co o nich víme, se opravdu a vlastně bez výjimky váže jen k jediné – severoamerické – zemi, ke Spojeným státům. (V Kanadě, druhé zemi amerického severu, žije černochů velice málo.)

Přitom sami černošští vědci v USA, jmenovitě i snad vůbec nejvýznamnější černošský historik této země profesor Frazier, si uvědomovali, že v době otroctví byla vlastní kultura černošského obyvatelstva Spojených států téměř zničena, že na severu Ameriky byla také zcela rozdrcena vlastní sociální organizace a že bylo pošlapáno a zcela zapomenuto i vědomí jedincova etnického původu. (Všichni černoši přece nebyli prostě jen navzájem si ve všem všudy zcela podobní „lidé černé pleti“, nýbrž pocházeli z některé, zcela konkrétní, jménem označitelné africké skupiny, například Mandingo.)

To všechno, co bývá automaticky přisuzováno všem černochům amerického kontinentu, ovšem ve skutečnosti platí jen pro afroamerické obyvatelstvo USA. Černoši však navzdory našim znalostem, přesněji řečeno neznalostem, nežijí jen v USA. Právě naopak. Jestliže v USA (a ještě více v Kanadě) představují černoši jen poměrně malou menšinu jejich obyvatelstva, pak v oné „druhé“ Americe – v kontinentální Latinské Americe a na ostrovech v Karibském moři – tvoří v řadě zemí lidé tmavé pleti absolutní většinu jejich populací. A o nich, těchto v Evropě i jinde skoro neznámých, „zapomenutých“ černoších, chce hovořit tato kniha.

2.

AFROAMERIČANÉ A AFROAMERICKÉ KULTURY V LATINSKÉ AMERICE A KARIBSKÉ OBLASTI

Tato kniha chce tedy hovořit o jednotlivých kapitolách dějin a zejména o kulturách černochů Latinské Ameriky a karibské oblasti. O kulturách, poněvadž – a v tom je základní rozdíl mezi Spojenými státy a velkou většinou ostatních zemí tohoto kontinentu – zde v Latinské Americe a zejména v karibské oblasti k zániku černošských kultur nedošlo. Právě naopak – na řadě míst se tyto kultury dobře zachovaly a v některých případech se dokonce, díky působení nových, místních podmínek, dále rozvinuly. Těmto kulturám říkáme „afroamerické“ a jejich nositelům „Afroameričané“, s tím, že jména příslušných zemí bývají často vkládána do označení místních nositelů afroamerických kultur. Bývá tedy řeč například o Afrobrazilcích, Afrovenezuelcích a podobně.

Hned na počátku vyprávění o této „třetí barvě Ameriky“ je ovšem třeba podtrhnout jednu skutečnost: Afroamerické kultury Latinské Ameriky a ty, kdo je vytvořili a kdo jsou jejich nositeli – tedy například ony Afrobrazilce – nelze stavět do protikladu k ostatním skupinám obyvatelstva jejich země. A stejně tak by nebylo správné – jak se to někdy činívalo – vést mezi černochy a nečernochy Latinské Ameriky jakousi rigorózní sociální hranici, která například kladla zjednodušující nesprávné rovnítko: Černý rovná se chudý, vykořisťovaný a bílý rovná se bohatý, vykořisťující.

Sociální hranice, a nejen v Latinské Americe, se nikdy zcela nekryly a ani v budoucnu nikdy nebudou zcela krýt s barvou pleti.

Západoafrická „nástavcová“ maska

(kmen Bete, Pobřeží slonoviny).

Afroameričané (a jejich afroamerické kultury) nejsou rozšířeni stejnou měrou po celém území Latinské Ameriky a karibské oblasti. Vzhledem k tomu, že černoši přišli do Nového světa z tropické Afriky, jejíž podnebí odpovídalo zejména nížinným horkým a vlhkým oblastem Nového světa, usazovali se (přesněji řečeno byli usazováni) otroci s tmavou pletí právě v takových oblastech. Afroameričané sídlí v pobřežní části Argentiny, jmenovitě při ústí řeky La Plata, dále na pobřeží Uruguaye, v menší míře i ve vnitrozemské Paraguayi. Značný počet jich žije v největším státu Latinské Ameriky – Brazílii, přičemž hlavní oblastí jejich koncentrace je tu severovýchod země, kde leží i skutečná „metropole“ afrobrazilských kultur – město Salvador.

Převážně černošské jsou i tři takzvané jihoamerické Guyany – v prvé řadě vlastní (bývalá britská) Guyana a s ní sousedící Surinam, jakož i Cayenne (Francouzská Guyana). Ve Venezuele žijí Afroameričané zejména na jejím severu – při pobřeží Karibského moře, jmenovitě v oblasti Barloventa na západ od Caracasu, i v sousední Kolumbii.

V takzvaných andských republikách (Ekvádoru, Peru, Bolívii a Chile) se africké skupiny, dovezené sem otrokáři, zpravidla rychle rozplynuly v mase místního indiánského obyvatelstva. V těchto republikách se zachovaly jen černošské enklávy (někdy však poměrně početné), v nichž i dnes kvetou afroamerické kultury. Například v Peru je takovýmto ohniskem lokálních afroamerických kultur oblast přístavu Trujillo.

Malé, vlhké a horké země Střední Ameriky mají (s výjimkou Kostariky) velmi početné skupiny afroamerického obyvatelstva. Zvláště to platí o Panamě, Hondurasu a Belize. V Mexiku je černá populace soustředěna zejména kolem přístavů Veracruz a Tampico a obecněji při celém rozlehlém pobřeží Mexického zálivu.

Skutečně „černým územím“ Ameriky je ovšem karibská oblast. Skoro všechny země Velkých i Malých Antil mají velice vysoké a často i absolutně převažující procento černošského obyvatelstva. Ve Velkých Antilách jsou prakticky jen Afroameričany (a nepočetnou skupinou mulatů) obývány Haiti a Jamajka. Právě v obou těchto zemích – a zejména pak na Haiti – se široce rozvinuly afroamerické kultury. Velký počet černošského obyvatelstva má také Kuba, která je vůbec největší zemí Antil, i nedaleká Dominikánská republika. Početní černoši žijí rovněž na Portoriku, jakož i na Amerických i Britských Panenských ostrovech.

V Malých Antilách, v nichž se v druhé polovině dvacátého století ustavila celá řada nezávislých států, tvoří Afroameričané takřka vždy absolutní většinu obyvatelstva. Jmenovitě na ostrovech Svatý Kryštof a Nevis, Antigua, Svatý Martin, Anguilla, i bez výjimky ve všech státech Návětrných ostrovů – tedy na Dominice, Svaté Lucii, Svatém Vincentu i Grenadě a také na zde ležících „zámořských departementech“ Francie – ostrovech Martinik a Guadeloupe. Černoši také tvoří velkou většinu obyvatelstva na dosud Nizozemci spravovaných takzvaných ABC ostrovech (Aruba, Bonaire a Curaçao) i na ostrovech Svatý Eustach a Saba, patřících rovněž pod nizozemskou správu. Také v hospodářsky významné antilské republice Trinidad a Tobago dosahuje podíl černošského obyvatelstva skoro padesáti procent (plus zhruba deset procent mulatů).

K Americe a konkrétně ke karibské oblasti je konečně třeba připočítat i tři už v Atlantiku ležící souostroví, která se však rázem své krajiny, svým hospodářstvím i svými dějinami a kulturou velmi podobají vlastním Antilám a jsou s nimi spojena i celou řadou svazků. Jedná se o Bahamské ostrovy, dále o skupinu nevelkých ostrovů Turks a Caicos, jakož i o hlouběji v Atlantiku ležící Bermudy. Na všech třech těchto „amerických souostrovích mimo Ameriku“ tvoří opět Afroameričané převážnou většinu obyvatelstva.

Černochů je tedy v Americe velké množství. Ovšem kolik jich v celém tomto světadíle skutečně žije, to lze jen stěží přesně říci. Mimo jiné i proto, že jednotlivé latinskoamerické a karibské země provádějí sčítání svého obyvatelstva podle zcela rozdílných měřítek a v některých z těchto sčítání není ani barva pleti brána v potaz. Při značně rozšířeném a složitém procesu míšení, k němuž mnohde dochází, je navíc často jen velice těžko možné určit, kdo je například zambo (tímto slovem jsou v této části Ameriky označováni míšenci černochů s indiány) atd.

V každém případě ona zapomínaná černá, mnohdy jakoby mlčící menšina je v řadě zemí Ameriky ve skutečnosti většinou. Novému světu dala nejen milióny svých příslušníků, nejen svou práci na třtinových plantážích, při sklizni tabáku či v dolech, z níž vyrůstalo bohatství tohoto kontinentu, ale ještě něco mnohem důležitějšího. Něco, co nelze vážit na tuny a počítat na dolary, co je však hodnotou samo o sobě. Tímto velikým bohatstvím Nového světa a výlučným „dítětem“ amerických černochů jsou jejich místní afroamerické kultury a také „afroamerické kapitoly“ dějin těchto zemí.

Afroamerické kultury se zpravidla formovaly na bázi náboženských systémů, v jejichž centru stálo vždy uctívání různých bohů. Tito černí bohové Ameriky jsou nejvýraznějším symbolem afroamerických kultur, širší veřejnosti ovšem zůstávají prakticky neznámí.

Teď, na samém počátku cesty za afroamerickými kulturami a za afroamerickými kapitolami historie zemí Latinské Ameriky, musíme však nejprve pohlédnout jinam – na východ. Odtud k Novému světu přichází nejen slunce, ale odtud přišli i ti, kdo tyto své kultury v Americe vytvářeli a přetvářeli, ti, kdo se – proti své vůli – z původních Afričanů stali onou „třetí barvou Ameriky“.

Musíme pohlédnout na Afriku, zejména na tu její část, která je k Americe jakoby přivrácená, tedy na západní pobřeží Afriky. Na starou Afriku, takovou, jaká byla před pěti stovkami roků. Tehdejší Afriku, která je vlastně dnešní širší veřejnosti stejně neznámá jako její latinskoameričtí vnukové a pokračovatelé. Pohleďme tedy k dávné, předkoloniální černé Africe.

3.

POHLED
NA AFRIKU

Budoucí latinskoameričtí černoši přišli do Nového světa z Afriky, a proto nejprve několik slov o samotném kontinentu (i když posláním této kapitoly není podat úplný, vyčerpávající zeměpisný obraz Afriky): Afrika je, co do své rozlohy, druhým největším světadílem naší planety. Je tedy například třikrát větší než celá Evropa (30 313 000 km²). Na rozdíl od Ameriky, kde jsme své putování začali, kontinentu členitého a skoro „několikadílného“ (Jižní, Střední, Severní Amerika plus početné americké a antilské ostrovy), působí Afrika už při pohledu na mapu velice „kompaktně“. Také její pobřeží je málo členité. Celé dvě třetiny Afriky leží v tropických šířkách, proto má světadíl převážně tropické klima. Návyk černého obyvatelstva na horké a vlhké podnebí hrál přirozeně velice důležitou úlohu při osudovém rozhodnutí dovážet do tropické Ameriky původní obyvatele právě odsud.

Do Ameriky přivážení černí otroci nepocházeli ovšem z celého afrického kontinentu, ale zejména z jeho západní části a rovněž – v poněkud menší míře – i z jihu, především z pobřežních oblastí.

Evropští otrokáři vlastně do nitra černého kontinentu dlouhý čas vůbec nepronikali. Zůstávali na jeho pobřeží, a proto se také v dějinách Afroameričanů hovoří převážně jen o této pobřežní části západní a jihozápadní Afriky.

Pro jednotlivé části tohoto dlouhého pobřeží kontinentu užívali obchodníci s otroky a užívají i dějepisci Afroameričanů názvy, které bychom na dnešních mapách již nenalezli. Nejsevernější úsek západního pobřeží černé Afriky, tj. území ležící zhruba mezi dvěma v dějinách Afroameričanů důležitými řekami – Senegalem a Gambií – bývalo označováno jako Senegambie. Z kmenů, jejichž četní příslušníci přišli do Latinské Ameriky a karibské oblasti, zde sídlili mimo jiné Wolofové, Fulbové, Felupové a samozřejmě početní Mandingové.

mandingský marabut, tzv. svatý muž.
Lidé je uznávají jako učitele, léčitele a duchovní vůdce. Senegambie (Senegal), 1853.

Na jih od řeky Gambie začíná (přesněji řečeno začínalo v oněch časech) takzvané Hornoguinejské pobřeží, které dějepisci Afroameričanů rozdělují na pobřeží Jižních řek^1 a pobřeží Koření.

1 Jižní řeky, například řeka Pongo, tvořily v ústích četné ostrůvky, které se později, v době, kdy už byl obchod s „černým zbožím“ oficiálně zakazován, staly oblíbeným kotvištěm ilegálně obchodujících otrokářských lodí.

Na dnešní politické mapě Afriky vyplňuje pobřeží Jižních řek zhruba území dnešní republiky Guinea (bývalá Francouzská Guinea) a republiky Sierra Leone. Sídlili zde například Sussuové (v Guineji) či pracovití Chambové (v Sieře Leone) a další.

Druhou tradiční oblastí Horní Guineje bylo pobřeží Koření, někdy nazývané rovněž pobřeží Pepře, vyplňující zhruba území dnešní Libérie. Tímto ceněným kořením, které zdejšímu úseku pobřeží západní Afriky dalo její tehdejší jméno, byl místní „pepř“. Říkalo se mu také „rajské obilí“ a věřilo se, že chrání před úplavicí. Ta tehdy mimo jiné velice trápila právě otroky převážené do Ameriky a často byla příčinou jejich úmrtí. Proto bývalo „rajské obilí“ přidáváno i do potravy, jíž byli černoši na otrokářských lodích krmeni.

Na pobřeží Koření neexistovaly žádné kvalitní přírodní přístavy, a tak prodej a koupě Afričanů tu byly provozovány zpravidla přímo na palubách při pobřeží kotvících otrokářských lodí. Z pobřeží Koření přicházeli do Ameriky zejména Krumenové, příslušníci zdatného rybářského kmene, kteří byli v Americe ceněni i jako dobří námořníci.

Pobřeží Koření končilo na koloniálních mapách u takzvaného mysu Palem. Za ním, kde se pobřeží lomí a stáčí se k východu, začínalo pobřeží Slonoviny. Vedle tohoto svého tradičního exportního artiklu – bílé slonoviny – začala však tato oblast Horní Guineje brzy exportovat ve značném množství i „černou slonovinu“ – otroky.

Pobřeží Slonoviny přecházelo (bez toho, že by tu byly nějak výrazněji vymezeny jeho východní hranice) v Zlaté (Zlatonosné) pobřeží, snad nejvýznamnější oblast obchodu s otroky v celé Africe. Z žádné jiné části černého kontinentu nepřišlo do Ameriky tolik „ebenového zboží“ – jak se mu také říkalo – jako odtud. Zde také vznikla později celá řada obchodních stanic, faktorií, pod správou evropských mocností.

V koloniálních dobách bývali často všichni obyvatelé Zlatého pobřeží označováni společně jako Koromantové. Pod tímto jménem přicházeli do Ameriky zejména příslušníci dvou velice významných a početných zdejších skupin – vnitrozemských Ašantů a pobřežních Fantů.

Východní hranici Zlatého pobřeží tvořila řeka Volta. Za Voltou začínalo při Beninském zálivu se rozkládající pobřeží Otroků (Otročí pobřeží). Samo toto koloniální jméno ukazuje, že také odtud, přes zdejší přístavy Lagos a Badagry, přicházel do Ameriky velký počet otroků. Právě odtud pocházeli i příslušníci dvou skupin, které přispěly mimořádně velkým dílem ke zrodu a rozvoji afroamerických kultur. Prvou z těchto skupin byli Jorubové, pocházející z dnešní Nigérie, druhou pak Fonové, hlavní kmen afrického Beninu (do roku 1975 známého pod názvem Dahome), kteří byli ve zvlášť velkém počtu dováženi na Haiti. Z přístavů na pobřeží Otroků – z Bonny a zejména ze Starého i Nového Kalabaru – přicházeli však do Nového světa i příslušníci dalších, velice důležitých skupin, které dodnes hrají zvláštní roli ve spektru afroamerických kultur Nového světa, například Efikové, známí Ibibiové a další.

Gorilí maska z Kamerunu.

Starý a Nový Kalabar (Calabar) tvořil v koloniálních časech hranici mezi Horní a Dolní Guineou. Obyvatelé Dolní Guineje byli americkými plantážníky ceněni mnohem méně než obyvatelé Horní Guineje. Proto také z tohoto rozlehlého pásu pobřeží (z dnešního Kamerunu, Gabunu, Konga a Angoly) přišlo podle dostupných pramenů do Ameriky relativně méně otroků.

Kromě Jižních řek a Horní a Dolní Guineje byli do Ameriky (v nesrovnatelně menší míře) dovezeni i příslušníci některých kmenů dnešního Mosambiku. Na pobřeží této části jihovýchodní Afriky se totiž dokázali poměrně brzy zachytit portugalští obchodníci, kteří tu pak – déle než kdekoli jinde, nerušeni svými konkurenty z jiných evropských zemí – obchodovali také velice úspěšně s živým „černým zbožím“, určeným pro Ameriku.

4.

KDO BYLI,
JAK ŽILI

Jací vlastně byli černí Afričané v onom patnáctém století a dlouhých letech předcházejících? Jak žili předtím, než u břehů jejich kontinentu, na všech těch pobřežích barvitých koloniálních jmen – pobřeží Otroků, pobřeží Zlata, pobřeží Koření, pobřeží Slonoviny – přistáli první Evropané, co dělali a jak vlastně vypadali? A – abychom se otázali co nejšířeji – kým vlastně byli?

Sestavíme si tedy jakési černé „Who is who“ – „Kdo je kdo“, abychom poznali předky Afroameričanů v jejich původním domově, v jejich staré vlasti. Afroameričané, o nichž budeme hovořit, jsou bez výjimky potomky černochů, kteří obývali v předkoloniálním období západní a také jihozápadní a částečně i jižní, střední a jihovýchodní Afriku. Obyvatelé severní části Afriky, lidé mnohem světlejší pleti – hamitosemitští Arabové, Berbeři a Kušité – do Nového světa jako otroci nepřicházeli.

Afriku na jih od Sahary obývali a obývají vlastní černoši – příslušníci takzvaného negroidního či ekvatoriálního plemene. Patří k nim několik základních skupin: dříve i dnes značně izolovaní, nepočetní Pygmejové, sídlící v centrální části kontinentu. Dále primitivnější Křováci a Hotentoti, žijící dnes na západě jižní Afriky – v Namibii a Jihoafrické republice. Ve východním Súdánu, zejména v povodí Bílého Nilu, sídlili pak před pěti stoletími a sídlí i dnes Niloté, velice tmaví lidé značně vysokého vzrůstu. Ale ani ti do Ameriky nepřicházeli.

Dnešní Afroameričané jsou potomky dvou dalších základních a navzájem si podobných skupin afrických černochů – Bantuů a Súdánců („západních Súdánců“). Tito Súdánci žili a žijí v západní části Afriky zhruba od Senegalu po jižní hranice dnešního Kamerunu. (Naproti tomu prakticky nikdy nežili na území státu, který se dnes nazývá Súdán.) Bantuové pak obývali a obývají celou střední a jižní Afriku i značnou část té východní.

Svým tělesným vzhledem se od sebe Bantuové a západní Súdánci nijak výrazně neodlišují. Pro příslušníky obou těchto základních skupin afrického obyvatelstva je charakteristická dlouhověkost, značná tělesná výška, nízký zaoblený obličej, slabě vyvinuté nadočnicové oblouky, široká ústa, široký a krátký nos a rovněž celkové slabé ochlupení.

Bantuové a západní Súdánci hovořili v době příchodu prvních Evropanů do černé Afriky pravděpodobně více než jedním tisícem různých jazyků a nářečí, náležejících k těmto dvěma jazykovým rodinám (súdánské a bantuské). Bantuské jazyky jsou si však mezi sebou navzájem bližší. Tisíc jazyků – to znamená také nejméně tisíc nejrůznějších kmenů, často se navíc ještě rozpadajících na dvě až tři navzájem znepřátelené části. Tato – jak ji nazýval první ghanský prezident Kwame Nkrumah – „balkanizace Afriky“ přirozeně velice usnadňovala pozdější ovládnutí světadílu evropskými koloniálními mocnostmi.

Jestliže v předkoloniální západní a jižní Africe existovalo snad více než tisíc různých jazyků, pak náboženské představy jednotlivých kmenů, které sehrály základní roli ve formování afroamerických kultur v Novém světě, si byly velice podobné. Tato náboženství (a obecně i celou západoafrickou „filozofii“) můžeme označit ve velké většině za „animistická“. Čelný znalec Afriky profesor Ctibor Votrubec je charakterizoval takto: „Jejich jádrem je koncepce univerzální, vše naplňující životní síly, která v průběhu života sílí nebo slábne, a ideálem každého Bantua je mít jí co nejvíce. Síla může působit i na jinou, ale silnější ovlivňuje slabší a nad všemi silami stojí bůh – duch a stvořitel, v němž je veškerá moudrost a který je zdrojem vší síly, tu předává všem bytostem i rostlinám. V hierarchickém pořadí jsou na prvém místě zakladatelé kmene, jimž bůh dal jako prvním život a kteří jako nejvyšší duchovní bytosti jsou prostředníky mezi bohem a člověkem. Pak následují zemřelé osoby – předkové. Mezi žijícími osobami jsou nejpřednější náčelníci a starší kmene, kteří dostali nejlepší část životní síly. Člověk je v představě Afričana vrcholem stvoření. Člověk má zodpovědnost, aby jeho životní síla vzrůstala, svobodně si volí mezi silnějšími bohy a mezi dobrem a zlem. Zlo, zejména zbabělost, je přísně trestáno, neboť narušuje kosmický řád. Aby se dobro, například po vraždě nebo násilnosti, obnovilo, musí být konány oběti a životní síla musí být očištěna krví. Proto je v Africe obětováno tolik kozlů a jiných zvířat a proléváno mnoho úliteb bohům (ulévání nápoje na zem, dříve než se začne pít).“

Jorubská bohyně země
v podobě kojící matky.

Součástí této filozofie je animistické náboženství. Obřady a slavnosti vede kněz – kouzelník, džudžuman (jujuman). Je volen radou starších nebo tajnou společností a má vykonávat zodpovědnou funkci na základě svých mimořádných kvalit, jako je jasnozřivost a senzitivnost. Do funkce je uveden, teprve když prošel dlouhou dobou učení a prokázal značnou odvahu. Svým předchůdcem byl po léta zasvěcován též do metod léčení, takže zná podrobně tajemná působení a medicínské vlastnosti různých rostlin a minerálů, jejichž prostřednictvím dovede léčit a ještě i dnes tajemně usmrcovat. Své síly má kouzelník užívat k prospěchu obce a kmene. Radí tam, kde jsou v nesnázích, a prostřednictvím svého styku se záhrobím ovládá příslušníky kmene. Varuje před hrozícím nebezpečím a nabádá vůči němu k obezřetnosti, udržuje pořádek, předvídá budoucnost, důvěrně a podrobně zná všechny problémy kmene i obce, ochraňuje, léčí a krotí zlé duchy. To, že ovládá i léčbu, mu dává do rukou velkou moc. Jen špatný kouzelník zneužívá sil pouze ve svůj prospěch.

Jujumanův obřadní dům. Rytina z knihy Sira Richarda Francise Burtona, anglického cestovatele, spisovatele a etnologa. Království Bonny (Nigérie), 1863.

Vůči bohům měl obyvatel západní Afriky určité povinnosti. Patřila k nim například povinnost zúčastňovat se obřadů (zpravidla velice oblíbených), konaných na jejich počest. Takové obřady se pořádaly mimo jiné jako výraz díků za bohatou úrodu (například „sladkých brambor“ – jamů).

S náboženskými představami souvisela v západní Africe často instituce místních náčelníků, případně i králů. Náčelník či král tu byl (podobně jako například v předkoloniální Polynésii) podle vládnoucích představ nadán jakousi nadpřirozenou, božskou sílou, z níž se odvozovala síla a prosperita jeho skupiny, jeho kmene, jeho národa. Velkou roli konečně hrála v západoafrickém náboženství i víra v předky a jejich kult.

Súdánští a i bantuští obyvatelé západní a jihozápadní Afriky se v období, kdy dochází k prvnímu nucenému odchodu černých otroků do Ameriky, živili převážně zemědělstvím, jen místy ještě převládalo jako hlavní zdroj obživy pastevectví. Základním způsobem obdělávání půdy bylo takzvané střídavé žárové zemědělství. Rolníci na vybraném místě pokáceli a vypálili tropický les, takto získaný pozemek osili a obdělávali dva až tři roky, pokud půda rodila. Jakmile se vyčerpala, lidé pozemek opustili a stěhovali se dále. Po dvaceti až třiceti letech se mohli na své dočasně opuštěné pole znovu vrátit.

Půda byla obdělávána společně, tedy celou patriarchální rodinou, celým rodem či celou vesnicí. Je třeba připomenout, že v předkoloniální Africe pracovali na polích i místní otroci. Otroctví existovalo v té době v černé Africe vždy jen ve své „patriarchální“ formě. Otroků bylo navíc velice málo. Stávali se jimi zpravidla jen různí narušitelé norem platících v této společnosti – zločinci, dlužníci atd.

Na svých políčkách pěstovali obyvatelé západní Afriky zejména proso, které bylo a je i dnes zdaleka nejdůležitější plodinou západoafrického zemědělství, dále jamy, maniok, kukuřici a banány. Půda byla obdělávána jednoduchým nářadím – hůlkou, jíž se hloubily důlky pro sazenice, a motyčkou, sloužící k okopávání zemědělských plodin. Při sklizni rolníci často používali široký, dlouhý nůž – „mačetu“, kterou také sekali trávu.

Zemědělské nářadí se už v předkoloniální západní Africe zpravidla vyrábělo ze železa. Výroba železa byla totiž na černém kontinentu známa už několik tisíc let. Naproti tomu nebyl v západní Africe znám pluh a nebyla užívána ani tažná zvířata. A – mimochodem – Afričané neznali ani kolo.

Takto tedy žili obyvatelé Afriky před pěti stoletími. Takové bylo jejich náboženství, jejich jazyky. A takové konečně bylo jejich zemědělství – ekonomická základna, na níž pak vyrostly předkoloniální státy a říše.

Zbraně černých bojovníků Afriky.
nalevo dýka z Toga, napravo z Kamerunu.

5.

KRÁLOVSTVÍ ZLATÝCH VALOUNŮ

V některých oblastech západní Afriky dochází už v předkoloniálním období k velice výrazné sociální diferenciaci. Uvnitř původně jednolité společnosti se postupně formují sociální skupiny zcela rozdílného postavení, zcela rozdílných práv a povinností.

Sociální diferenciace je předpokladem zrodu prvních předkoloniálních západoafrických států. Ano – států a někdy dokonce i skutečných a významných říší, v jejichž čele stáli buď samovládci, nebo panovníci společně s příslušníky vysoké aristokracie. Tyto středověké africké státy, i když o nich mnozí Evropané a bílí Američané často ani neslyšeli, zde musí být vzpomenuty přinejmenším z jednoho důvodu. Jejich moc a často i jejich vysoká kulturní a umělecká úroveň (například Benin) jasně dokazují, že ti, kdo byli pak jako zvěř zavlečeni do Ameriky na plantáže a do dolů, nebyli primitivní divoši, kteří si – a tak bylo tehdy skutečně argumentováno – „tak jako tak nic jiného nezaslouží a k ničemu jinému než k bezprávnému otročení se ani nehodí“.

Předkoloniální africké státy vznikaly převážně v oblasti západního Súdánu. Jména mnohých z nich známe i ze současné politické mapy světa, protože je za své přijaly novodobé státy černého kontinentu – například Ghana, Benin či Mali.

O to, že se první africké říše zrodily právě v této části černého kontinentu, se zasloužily některé významné skutečnosti, zejména definitivní přechod od sběračského a loveckého způsobu života k usedlému zemědělství, které zde samostatně vzniká. (Není sem tedy odjinud – například z oblasti Blízkého východu – přeneseno.) Důležitou roli hraje i objev a rozvoj výroby železa. (Železo poznali černí Afričané dříve než měď.)

Kromě vnitřních podmínek působí i některé okolnosti vnější. Přes dříve neprostupnou Saharu přecházejí zhruba od počátku našeho letopočtu nejprve zřejmě židovští obchodníci z Libye, pak Berbeři a nakonec – od začátku osmého století – poměrně často arabští obchodníci z Araby nedávno ovládnutých zemí Maghrebu (dnešního Maroka, Alžírska a Tuniska). Tyto arabské obchodníky láká do černé Afriky zejména její zlato.

Portrét vládce Ife, jednoho ze západoafrických států,
ozdobeného „korunou“ – vladařskou čepicí.
Portrét pochází z 12. století.

První ze západoafrických říší – Ghana – se ovšem nesporně zrodila už dávno předtím, než začali do západního Súdánu ze severní Afriky pronikat první muslimští Arabové. Někteří badatelé se domnívali, že zakladateli tohoto státu byli židovští obchodníci, kteří sem přišli snad někdy ve třetím či čtvrtém století. Tuto domněnku stejně jako čas zrodu Ghany nelze ovšem nijak ověřit. Naše dnešní znalosti dovolují vyslovit jen názor, že tato první říše černé Afriky vznikla zhruba ve čtvrtém století a že jejími tvůrci byli Soninkové patřící k jazykové skupině Mande. Soninkové obývali tehdy (a obývají i dnes) takzvaný Aukar – západoafrické území mezi dvěma důležitými řekami, Nigerem a Senegalem.

Říše Soninků – Ghana – bohatla rovněž z obchodu se zlatem, které ghanští obchodníci kupovali od těch, kdo ho sami jižně od hranic říše v oblasti Bambuku a Bure rýžovali. Obchod to byl dost svérázný. Zlatokopové zanechali na břehu řeky vzácný kov, který si přáli prodat, a pak odešli do bezpečné vzdálenosti. Poté přišli na toto tradicí zachovávané místo směny ghanští obchodníci, posoudili, jakou má zanechané zlato hodnotu, a výměnou za něj nechali na tomto originálním tržišti zboží, které zlatokopům nabízeli, například sůl, a to v takovém množství, jaké podle jejich názoru odpovídalo hodnotě zanechaného drahého kovu. Pak opět odešli. Na místo se znovu vrátili zlatokopové, posoudili, zda jim nabízená protihodnota vyhovuje, a jestliže tomu tak nebylo, vzali si část svého zlata zpět, zbylé zanechali na místě a opět se vzdálili. Pak znovu přišli obchodníci a doplnili to, co – jak se jim zdálo – zlatokopové ještě požadují, a zase odešli. Celý složitý a zdlouhavý proces neosobní výměny zboží pak stejným způsobem pokračoval až do té doby, kdy byly obě strany spokojeny.

Vládce Ghany od svých obchodníků část takto získaného zlata vybíral jako daň. Tyto proslulé „daňové“ ghanské valouny, tolik obdivované arabskými návštěvníky říše, se staly téměř symbolem prvního historikům známého afrického státu.

Zlatá říše černého kontinentu však sílila nejen ekonomicky, ale i vojensky. Přispělo k tomu zejména ovládnutí krajně důležitého berberského centra Audaghostu (v desátém století). Ghana tak vyřadila ze hry své konkurenty, kteří ohrožovali její monopol na obchod s těmi, kdo přicházeli do černé Afriky přes Saharu. Od nynějška tento lukrativní transsaharský obchod zcela kontrolovala.

Správním střediskem Ghany bylo zřejmě její stejnojmenné hlavní město, obývané – jak naznačují zprávy arabského geografa Al-Bakrího – celými třiceti tisíci obyvatel. Ve městě stál i skutečný královský palác – sídlo příslušníků panující dynastie Sise Tunkara, jimž jejich poddaní prokazovali úctu jako bohům. Předstupovali před své černé krále s hlavou sehnutou, na kolenou, sypali si při audienci na hlavu prach atd.

Vládcové Ghany (a stejně i většina mimoměstských obyvatel říše) byli animisté. Do některých ghanských měst však zhruba od desátého století pronikl také islám.

Ghana, první černošský stát západní Afriky, zanikla v jedenáctém století. Jejími hrobaři byli Almorávidé – berberský kmenový svaz vedený Abú Bakrem, který v roce 1076 dobyl hlavní město Ghany. Později však tohoto vojevůdce zabili příslušníci jiné berberské skupiny a po jeho násilné smrti se moc Almorávidů na území jižně od Sahary zcela zhroutila.

Po Ghaně se v západní Africe rodí další státní útvary. Nejvýznamnějším z nich bylo Mali – Mandingy vytvořená říše, jejíž území se rozkládalo mezi horním tokem řeky Senegal, řekou Nigerem a jejími přítoky. Zrod Mali je spojován s osobou jednoho z nejmilovanějších hrdinů černé Afriky – krále Sunďaty, v dětství ochrnutého příslušníka náčelnické rodiny národa Mandingů. Protože byl tělesně postižený, jako jediného ho ušetřili, když král Sosů Sumanguru ovládl zemi Mandingů a všechny ostatní příslušníky vládnoucí „královské“ rodiny vybil.

Když se Sunďata později uzdravil, osvobodil území Mandingů od soské okupace a již jako mladík začal budovat skutečný stát Mali. Postavil se do jeho čela a po smrti soského krále Sumangurua jeho moc značně vzrostla.

Za Sunďatových nástupců moc i rozloha Mali dále stoupaly. Zlatým věkem Mali je čtrnácté století. Tehdy mandingská říše rozsáhle obchodovala s arabským severem Afriky. Znovu rozkvétala městská tržní střediska Timbuktu a Djenné, na polích Mali se poprvé objevil bavlník, rozvíjela se také řemeslná výroba.

V patnáctém století moc říše Mali pozvolna upadá a její místo na mapě předkoloniální Afriky přebírá říše Songhaj, vytvořená skupinou Iso Boro, jazykově se odlišující ode všech jiných západoafrických kmenů. Iso Boro (doslova „Říční národ“) hovoří totiž zcela samostatným jazykem, který není příbuzný žádné z dalších afrických řečí. Songhajský stát rozkvétá tedy v době, kdy na dveře černého kontinentu klepou už první běloši – Portugalci. Tak jako její předchůdkyně – Ghana a Mali – je i Songhajská říše veliká nejen svou mocí, ale i svou rozlohou.

Mansa Musa vládl říši Mali v letech 1312–1337. V roce 1324 podnikl velkou pouť do Mekky, při které cestou rozdával zlato všem, čímž na několik desetiletí v Egyptě a Arábii znehodnotil jeho cenu. Výřez z Katalánského atlasu, 1375.

Vedle těchto rozlehlých středověkých afrických států existovaly však v západní Africe i státy rozlohou sice menší, nicméně pro dějiny a civilizaci černé Afriky stejně významné. Patřila k nim například jorubská federace, sdružující městské státy střední a jižní Nigérie, mezi nimiž hrálo nejdůležitější roli město Oyo, či důležitý abomejský stát v jižním Beninu, obývaný Fony. Skutečnou metropolí afrického umění byl jinak nevelký stát Benin, proslulý zejména díly svých výtvarníků pracujících se zlatem a mědí.

Všechny tyto velké i malé západoafrické státy – počínaje říší zlatých valounů Ghanou a konče státem vynikajících zpracovatelů kovů Beninem – mají pro dějiny Afroameričanů svůj význam, a to ze dvou důvodů: za prvé proto, že k jejich tradicím, k jejich kulturnímu a především uměleckému odkazu se dnešní černí obyvatelé Latinské Ameriky a karibské oblasti často hlásí. A za druhé dokazují, jak už bylo předesláno, úroveň předkoloniální Afriky. Svědčí o tom, že Afroameričané, často prohlašovaní za „lidi bez vlastních dějin“, nepřicházeli z nějakého „vakua“, v němž nic neexistovalo, nýbrž měli vlastní vyspělou a zajímavou africkou minulost.

6.

HRAD
U GUINEJSKÉHO
ZÁLIVU

Dávno předtím, než vstoupili do Nového světa černoši, žili tu lidé „rudé barvy“, jimž tento světadíl původně výlučně patřil.

Památného roku 1492 přicházejí pak do Nového světa (když pomineme krátké, na krajní severovýchod omezené intermezzo Seveřanů) lidé další barvy – běloši. Kryštof Kolumbus nalezl v Americe, zpočátku na Bahamách a pak na Antilských ostrovech (vlastního kontinentu se admirál jen letmo dotkl), indiány. Lidi přátelské, ale jednoduché, prosté bohatství, které by Španěly lákalo, a zejména prosté chuti a schopnosti den co den tvrdě pracovat v zemědělských podnicích, na plantážích a pak i v dolech, které v Americe Evropané zakládali. A tak již pouhých několik let po dobytí prvních oblastí Nového světa se tamější osadníci obrátili na španělského krále se žádostí o dovoz černých otroků z Afriky, kteří se měli stát, podle představ iniciátorů těchto návrhů, „náhražkou za indiány“, tedy hlavní pracovní silou v uvedených odvětvích. Je jistě ironií, že jedním z hlavních propagátorů ideje „dovozu černochů“ byl veliký humanista, nejvýznamnější obránce indiánů v časech conquisty páter Bartolomé de las Casas, který chtěl importem „černých“ chránit ony bezbranné „rudé“.

Španělský král opakovaným žádostem osadníků, svých amerických úředníků i Bartoloméa de las Casas nakonec vyhověl a udělil jednomu ze svých oblíbenců první „licenci“ na dovoz několika tisíc černochů z Afriky na Antily. Ty tehdy měly, jako ostatně takřka celá Amerika, na základě papežova výroku vloženého do takzvané Tordesillaské smlouvy patřit Španělsku.

Takto tedy začíná jeden z nejpodivuhodnějších, ale i nejobludnějších obchodů v dějinách. Obchod, jenž pak bude ve zdraví a k neuvěřitelnému prospěchu těch, kteří ho provozovali, prosperovat více než 300 let. Obchod, který však také stál u kořenů zrodu afroamerických kultur, u kořenů zrodu Afroameričanů jako svébytné kulturní a sociální složky současného obyvatelstva Ameriky, zejména Latinské Ameriky a karibské oblasti.

Na dovoz otroků do Ameriky a vlastně na celou Ameriku mělo tedy zpočátku jak oficiální, tak i skutečný monopol Španělsko. Tisíce příslušníků jiných národů se pak v tomto a následujících stoletích snažily, aby i svým panovníkům a svým zemím umožnily uchytit se v Americe a participovat na její exploataci a na exploataci černé pracovní síly, která zejména na Antilách (kde indiáni brzy po objevení Nového světa skoro vyhynuli) byla výlučným klíčem k veškerému bohatství.

Od konce patnáctého století existoval však současně ještě druhý velký monopol – monopol na druhý kontinent, který nás zajímá – na Afriku. „Monopol na Afriku“ – výlučné právo na její kolonizaci i na provozování obchodu s africkými zeměmi – získala pro sebe dvěma papežskými bulami v roce 1493 druhá země Iberského poloostrova – Portugalsko.

Portugalsku náleží mezi všemi evropskými mocnostmi nesporný primát v poznávání černého světadílu. Portugalci také jako první obepluli mys Dobré naděje a jako první a dlouho jediní dokázali v černé Africe vybudovat a pak i provozovat stálou obchodní stanici.

Portugalská obchodní stanice, skutečný středověký hrad obehnaný deset metrů silnými hradbami a ozdobený pevnostními věžemi, byl vybudován na Zlatém pobřeží. Obdržel jméno Elmina. Tehdejší vládce této části západní Afriky – král Kwame Ansa – si sice původně přál obchodovat s Portugalci jen na palubě jejich lodí, případně během jejich dočasných, časově omezených návštěv ve svém království, pak se ale nechal obměkčit a s výstavbou Elminy vyslovil souhlas.

Později vyrostly na pobřeží Guinejského zálivu a celé západní Afriky desítky, ba stovky takovýchto pevností a velkých obchodních stanic. Ale Elmina a datum, kdy bylo s její výstavbou započato (rok 1481), má pro historii kolonizace Afriky takřka stejný význam, jaký má pro dějiny Ameriky rok 1492 a první Kolumbovo přistání na americkém ostrově.

Portugalci tedy měli monopol na obchod s Afrikou a těm, kteří získali od madridského krále oprávnění na dovoz otroků do španělských držav Nového světa, dodávali prvé černochy. Takovéto oprávnění (říkalo se mu licence) na import černochů do Nového světa získal v roce 1528 například proslulý německý obchodní dům Welserů. Welserové si pak u Portugalců objednali čtyři tisíce otroků a ty dodali na antilský ostrov Haiti, který byl tehdy nazýván Santo Domingo a na němž dnes existují dva státy – Republika Haiti a Dominikánská republika.

Hrad Elmina pod holandskou správou.
Vyobrazení z Blaeu-Van der Hemova atlasu, 1663.

Licence na dovoz otroků do Ameriky, udělované původně madridským dvorem zcela libovolně – jednou na delší, jindy na kratší čas, jednou jednotlivci, jindy mocné obchodní společnosti – byly za vlády Filipa II. nahrazeny takzvaným asientem. Asiento bylo monopolní oprávnění, udělované vždy jen jedné organizaci či jednotlivci, který směl ve vymezeném čase provozovat veškerý dovoz černých otroků do Nového světa. Za udělení asienta účtoval přirozeně královský dvůr značně vysokou sumu.

Takto se tedy zrodil jeden z největších obchodů lidských dějin, ne-li vůbec největší. Mnozí na něm profitovali, jedni jím však všechno ztráceli – Afričané. Přicházeli o svobodu a pak i o vlast, o svůj černý kontinent. Novým domovem těchto desítek miliónů nedobrovolných černých emigrantů se stává Amerika.

Maska v podobě sloní hlavy z Kamerunu.

7.

BRATŘI NA PRODEJ

Aby mohl být černoch v Elmině či v jiných podobných, Evropany budovaných obchodních stanicích na pobřeží kontinentu prodán (a poté exportován do Ameriky), musel být přirozeně nejprve ve své vlasti zajat. Mnozí lidé se stále domnívají, že černochy zajímali sami Evropané, Portugalci z Elminy a jiných podobných, později založených faktorií.

To ovšem vůbec není pravda. Portugalským (a následně i jiným evropským) obchodníkům prodávali své bratry sami místní náčelníci a afričtí králové. Zpočátku dodávali západoafričtí hodnostáři obchodníkům vlastní otroky, kteří však představovali jen malé procento příslušníků jednotlivých západoafrických kmenů. A tak není divu, že tito „vlastní otroci“ byli velice brzo „vyprodáni“.

Místní panovníci a kmenoví náčelníci ovšem rychle pochopili, že prodej otroků jim – přesněji řečeno i jim – přinese rychlé obohacení. Za své prodané krajany dostávali afričtí hodnostáři od evropských obchodníků nejrůznější průmyslové předměty, kvalitní látky, alkohol a také – střelné zbraně. A za toto pro ně tak lákavé zboží rádi a velice intenzívně lovili pro Portugalce v Elmině a pak pro obchodníky usazené v desítkách podobných faktorií na Zlatém pobřeží či na lodích v ústích konžských a angolských řek příslušníky sousedních kmenů. A nešlo-li zajmout ty, pak – a velice brzy – začali místní králové a náčelníci prodávat příslušníky vlastních kmenů. V Beninu byl například zaznamenán případ, kdy místní panovník prodal evropským otrokářům úplně všechny obyvatele jedné oblasti svého království.

Prvními vězniteli Afričanů určených pro Latinskou Ameriku se tedy stávali sami Afričané. Zajímali ve vnitrozemí svého kontinentu muže, ženy a také děti, hodící se k exportu. Ze zajatců pak sestavovali zvláštní karavany (říkalo se jim coffle) a ty pak odváděli do jednotlivých přístavů na Zlatém pobřeží, pobřeží Slonoviny, pobřeží Pepře nebo na pobřeží Angoly či Konga.

Cesta do Latinské Ameriky začínala tedy pro tyto černochy hluboko v nitru jejich kontinentu. Otroci tu byli navzájem spojeni řetězy nebo okovy, které měly upevněny kolem krku. Jindy, častěji, byli zavíráni do jakéhosi dřevěného jha se čtyřmi otvory. Jedno jho bylo tedy pro čtyři otroky. Ruce sevřela železná pouta. Na noc, kdy hrozilo zvlášť velké nebezpečí, že se otroci pokusí osvobodit, byly k tělům černochů připevňovány kamenné balvany či jiné těžké předměty, které jim bránily v jakémkoli pohybu. A takto, zakováni v řetězech, putovali černoši – karavana za karavanou – ze západního Súdánu, Horní Volty a vůbec z vnitrozemí západní Afriky k otrokářským přístavům. Mnohé coffle urazily cestou do přístavu až dva tisíce kilometrů, a tak není divu, že často i dvě třetiny všech zajatců zemřely dříve, než spatřily moře.

Kolona otroků, tzv. coffle. Vlevo otrokář zabíjí muže, který nestačí tempu karavany. Rytina z knihy Davida Livingstona The Last Journals of David Livingstone, in Central Africa, from 1865 to His Death, 1873.

V přístavu pak byli černoši nacpáni do dřevěných chatrčí (říkalo se jim tumky) a čekali, až si pro ně přijede loď. Někdy se však stalo, že loď mohla naložit mnohem méně otroků, než kolik jich bylo uskladněno v tumkách Badagry, Benguely, Bonny a dalších otrokářských přístavů. Avšak co s těmi, kteří zůstali na břehu? Než připluje další loď, stejně pomřou. A domů, stovky a tisíce mil do vnitrozemí, je otrokáři zpátky neodváděli. Zdálo by se, že ty, kteří se nevejdou na loď, čeká svoboda. A přece pro zajatce existovala jediná naděje: dostat se na loď, být vybrán do otroctví!

Jednou například oznámil král Loangy kapitánu lodi Primorose, že „shromáždil na břehu tolik obyvatel své země, že může po několik týdnů nakládat na osm otrokářských lodí po 400 až 500 otroků“. Primorose ale nemohla tolik lidí naložit, a tak král přikázal, aby ti, které nemohl prodat, byli zabiti! K takovým případům docházelo často. Například v Lagosu, dnes největším městě Nigérie, bylo v jediném dni zabito více než 900 otroků, kteří se už tři měsíce modlili, aby přijela nějaká otrokářská loď a odvezla si je. Loď nepřijížděla, a tak byli jako darmojedi utraceni.

Loď však zpravidla na karavanu otroků v přístavu čekala, protože tento obchod byl výnosný nejen pro africké hodnostáře, ale v prvé řadě pro ty, kdo je pak dopravovali do Ameriky, aby je na tamějších trzích otroků dobře zpeněžili.

Mezi Afrikou, Amerikou a Evropou se tehdy vytvořil pozoruhodný obchodní trojúhelník – skutečný zlatý triangl – přinášející všem, kteří se na něm podíleli, fantasticky vysoké zisky. Afričtí panovníci prodali Americe černé otroky. Ti svou prací v Americe vytvořili zboží vyhledávané Evropany, zejména třtinový cukr, ale i tabák, indigo atd. Obchodníci v Eropě tyto americké produkty opět s mimořádným ziskem prodali, z výnosu zakoupili evropské výrobky – tkaniny a zejména alkohol a střelné zbraně – a ty znovu s velikým ziskem prodali africkým panovníkům.

Po tomto zlatém trojúhelníku cirkuloval obchod mezi třemi kontinenty spolehlivě celých tři sta let. A protože byl velice lukrativní, snažily se na něm – z evropské strany – podílet i jiné země než v Africe Portugalsko a v Latinské Americe Španělsko.

Portugalský „monopol na Afriku“ byl zlomen v první polovině sedmnáctého století. Nejdůležitější rozhodnutí padlo v tomto zápase opět v Elmině, jíž se roku 1642 zmocnili Nizozemci, kteří pak ovládli i další obchodní stanice na Zlatém pobřeží.

Po Nizozemcích se stále intenzívněji začali na obchodu s otroky a zejména na dopravě černochů do Ameriky podílet i Francouzi (ti obchodovali především na území dnešního Senegalu a Gambie), Britové, kteří se prosadili v oblasti Otročího pobřeží, a – kupodivu – na jistý čas se takto na pobřeží Afriky uchytili i Švédové, Dánové a Němci, přesněji řečeno Braniborsko (za vlády kurfiřta Fridricha Viléma).

8.

UPROSTŘED
CESTY

Dopravením otroků do některého západoafrického přístavu skončila první část jejich cesty mezi africkou vsí a latinskoamerickou či karibskou plantáží. Zajatce nyní čekal – jak se mu tehdy říkalo – „střední úsek cesty“ (anglicky Middle Passage), a to plavba přes Atlantik. Plavba na otrokářských lodích, které se staly přímo symbolem této epochy. Nicolás Guillén, největší afroamerický básník Antil, o této mořské cestě k latinskoamerickým plantážím zpívá:

… Kolik lodí, kolik lodí!

A těch negrů, a těch negrů!

Ach, jak sálá třtina v poli!

A těch důtek a těch šlehů!

Zkamenělá krev a slzy.

Žíly otevřené ve tmu,

prázdná jitra, mlýny třtiny

potopené v podvečeru

a jen hlas, ten strašný hlas,

krájející ticho:

Kolik lodí!… Kolik lodí!

Kolik negrů!…

Černoši skutečně na otrokářských lodích absolvovali tento „střední úsek cesty“ za strašlivých podmínek. Zajatci byli zásadně umísťováni do podpalubí lodi. „Umísťování“ není vlastně to správné slovo. Byli sem doslova nacpáni. Na jednoho dospělého muže připadal na otrokářské lodi pouhých čtyřicet centimetrů široký pás podpalubí. Na ženy a děti pak ještě méně. Jídla dostávali velice málo, navíc byla strava zcela monotónní (takřka vždycky fazole). Hygienická zařízení na otrokářských lodích vlastně vůbec neexistovala.

Tyto skutečnosti pak vedly k tomu, že celá řada černochů během plavby zemřela. Největším nebezpečím pro převážené byly přirozeně různé nakažlivé nemoci, především tehdy velmi časté infekční oční záněty. Například na francouzské lodi Rodem, která vezla 160 otroků z Afriky na Guadeloupe, zcela osleplo během cesty 93 černochů a 12 dalších ztratilo jedno oko. A je znám i případ, kdy na otrokářské lodi během plavby oslepli do jednoho všichni zajatci!

„Normální“ – lze-li ovšem něco takového označit slovem „normální“ – ztráty kolísaly podle statistik mezi dvanácti procenty zemřelých během „středního úseku cesty“ na lodích francouzských (které byly považovány za „nejzdravější“) a třiceti procenty na lodích portugalských, které byly naopak považovány za nejnezdravější, nejméně vhodné pro převoz otroků.

Často byly ovšem ztráty na životech ještě větší, a to dokonce i v osmnáctém, ba ještě i v devatenáctém století. Nahlédneme-li například do deníku havanského přístavu z let 1829 a 1830, dočteme se tu mimo jiné, že španělská loď Torpido naložila v Africe 343 otroků, během Middle Passage však 200 z nich zemřelo. Jiná zde evidovaná loď – Fama s domovským přístavem Cádiz – vezla 930 otroků, z nichž 680 cestou zemřelo na černé neštovice. A o několik dní později loď La Constancia naložila v Africe 438 černochů, v Havaně však vyložila 70 otroků! Kam se poděly ostatní čtyři pětiny cestujících z La Constancie? Pomřely cestou hladem, vysílením a nemocemi.

Utrpení, kterému byli otroci na atlantickém „středním úseku cesty“ vystavováni, bývalo tak strašlivé, že mnozí z nich se ho snažili ukončit a pokoušeli se o sebevraždu. Často také odmítali přijímat jakoukoli potravu. Těm, kteří se rozhodli pro sebevraždu hladovkou, otevírali námořníci otrokářských lodí ústa zvlášť k tomu účelu vyvinutým železným nástrojem.

Jiní černoši se během plavby pokoušeli bouřit. Ale rebelie otroků přepravovaných na lodích do Ameriky končily takřka vždycky neúspěšně. Jakýkoli projev odporu byl trestán bičováním a zvlášť neposlušní pasažéři byli pak házeni do moře.

Tragická pouť mezi africkou vsí a latinskoamerickou plantáží krutě poznamenala nejen ty, kdo ji sami museli podstoupit, ale ve svých důsledcích také celou „Matku Afriku“. A to dokonce v několika směrech: Lov otroků se v západoafrických společnostech postupně stal hlavní hospodářskou činností. Původně dosti jednolitá místní komunita se začala rozpadat. Vliv „dodavatelů otroků“, afrických aristokratů, v této společnosti velice vzrůstá a zároveň se stupňuje útlak ostatních členů této společnosti. Celý společenský, ale i ekonomický vývoj západní Afriky byl obchodem s otroky ochromen, deformován, někde dokonce zcela zastaven.

Dalším a zajisté hlavním negativním důsledkem vývozu otroků do Ameriky se stalo ožebračení Afriky o její největší bohatství – obyvatele. Navíc byli z celého kontinentu vyváženi hlavně ti nejzdravější lidé, zatímco ti méně silní, méně práceschopní, neproduktivní, staří či choří zůstávali ve svých poloopuštěných vsích.

Na otrocké práce do Nového světa byli odváděni v prvé řadě muži. Tím přirozeně klesala i porodnost v celé řadě západoafrických zemí. Postupně se mnoho velkých západoafrických kmenů a národů početně zmenšilo a některé úplně vyhynuly. Tuto demografickou katastrofu Afriky, kterou přinesl vývoz otroků na americké plantáže, se jednotliví badatelé mnohokrát pokusili vyčíslit či alespoň demonstrovat. Například na faktu, že na počátku dvacátého století žil v Africe stejný počet obyvatel jako v roce 1650, zatímco početní stav obyvatelstva Ameriky stoupl ve stejném období o více než 100 procent!

Jeden z nejslavnějších afroamerických historiků William Du Bois odhadl, že z Afriky bylo na americké plantáže vyvezeno 15 miliónů lidí. Tím, že pak černý kontinent přišel i o jejich děti a vnuky, kteří se už rodili za mořem, ztratila Afrika – jak například uvádí Francouz A. Duces, který se touto problematikou zabývá – na 150 miliónů obyvatel.

Za ony „mrtvé“, ztracené duše Afriky lze sloužit patetické rekviem. Ani takové ovšem nic nezmění na základním faktu, že tito černoši, kteří dříve obývali Afriku, dnes žijí, a to ve velkém počtu, na druhé straně Atlantiku – v Americe, zejména v její karibské a latinskoamerické části, a že jsou tedy její třetí a co do počtu obyvatelstva v mnoha zdejších zemích vůbec první barvou.

9.

BOZAL,
LADINO
A RELLOLO

Milióny černochů tedy mění domov, přesněji řečeno místo bydliště. Z Afričanů se stávají Američany a nejen Američany. Bez toho, že by si oni sami mohli cílovou stanici svého dlouhého putování zvolit, se mění na Venezuelce, Surinamce, Martiničany atd.

Cílovou stanicí na konci „středního úseku cesty“ je vždy některý americký přístav a jeho trh s otroky. V přístavech španělské a portugalské Ameriky bývali zpravidla černoši prodáváni, respektive vydražováni na nádvořích větších budov. Kupci si ovšem nabízené zboží dlouho a velice detailně prohlíželi a teprve poté mohla začít vlastní dražba.

Zajatí černoši museli ještě před zahájením, poté co absolvovali nelidské hrůzy „středního úseku cesty“, projít jakousi poslední „kosmetickou úpravou“. Ve dnech předcházejících dražbě dostávali mnohem lepší stravu a v den jejího konání je prodávající nechali pečlivě umýt, upravit jim vlasy a celé tělo bohatě natřít olejem.

Při vlastní dražbě platili místní obchodníci a plantážníci nejvyšší ceny za dospělé, fyzicky zdatné, dobře stavěné muže mezi osmnáctým a třicátým rokem života. Ti bývali v Latinské Americe zpravidla označováni jako „indické kusy“. Za ženy se platilo méně, ale i ony byly přirozeně – už pro schopnost reprodukce pracovní síly – nezbytné.

Na Jamajce, Barbadosu, Antigue, Trinidadu a dalších britských državách karibské oblasti se konala dražba často trochu jiným, mnohem „divočejším“ způsobem, kterému se říkalo „scrabble“. Při „scrabble“ získával černého otroka do vlastnictví ten místní obchodník, který se ho po příjezdu lodi do přístavu první rukou dotkl, a tak „scrabble“ vedl často ke skutečným tlačenicím na lodích. Cenu dotýkaného otroka musel ovšem šťastný kupec zaplatit kapitánovi lodi.

Od té chvíle, kdy byla kupní cena za otroka na místě uhrazena, stával se černý muž, žena či dítě výlučným majetkem některého amerického bělocha. Vnějším výrazem tohoto vlastnictví byla značka vypalovaná žhavým železem (proto se jí španělsky říkalo „hierro“ – „železo“) do těla koupeného, zpravidla na levou stranu zad.

Trh s otroky v Rio de Janeiru. Ilustrace z knihy Journal of a voyage to Brazil, and residence there, during part of the years 1821, 1822, 1823 od Marie Callcott.

Spolu se značkou udělil nový majitel svému černochovi i nové jméno, většinou však jen křestní. Jako příjmení bylo později do matrik často zapisováno jméno původní africké skupiny, z níž černoch vzešel. Jeho nové „kompletní“ jméno znělo tedy například Isidoro Mandinga.

Ve španělské Americe, například v dnešní Argentině, Uruguayi, Venezuele, Kolumbii, na Kubě, Portoriku, ve všech středoamerických zemích, byli černoši zapisováni do zvláštních matrik pro barevné (Gente de Color). Někdy tu byly podobné samostatné matriky vedeny i pro indiány. Tato původně vlastní africká kmenová příjmení nám mimochodem pomáhají poznat jednu pro zrod afroamerických kultur krajně důležitou skutečnost, totiž to, odkud černí obyvatelé jednotlivých latinskoamerických a karibských zemí do svých nových vlastí přišli. Spektrum tohoto afrického původu je mimořádně bohaté a studium afroamerických kultur přináší proto každému badateli, který se jimi zabývá, poznání stovek jmen nejrůznějších afrických kmenů a skupin.

Povědomí příslušnosti k mateřskému (africkému) etniku přežívalo v Latinské Americe a karibské oblasti v paměti místních černochů stovky let a leckde intenzívně a významně působí dodnes. Známý badatel o dějinách Afrokubánců Fernando Ortiz zaznamenal například ve své ostrovní vlasti celou řadu místních afroamerických skupin, jejichž příslušníci si byli vědomi svého shodného afrického původu, hlásili se k němu, někteří z nich se podle příslušnosti k těmto jednotlivým „africkým národům“ sdružovali i v samostatná takzvaná cabilda. V této jediné zemi se tedy setkáváme s desítkami a desítkami takovýchto afroamerických národů, počínaje (v abecedním pořádku) skupinou Abelo (a cabildem stejného jména) pocházejícím z afrického Calabaru a konče skupinou Zape z africké Gambie. (Na břehu stejnojmenné africké řeky existovala kdysi vesnice Sape.) Mezi Afroameričany některých zemí Latinské Ameriky a karibské oblasti ovšem příslušníci jedné původní africké skupiny výrazně svým kulturním vlivem i svým počtem převažují. Na Kubě, o níž byla nyní řeč, jsou takovouto skupinou takzvaní Lukumíjci (Jorubové z dnešní Nigérie), na sousedním Haiti z Beninu přišlí Fonové a podobně.

V jiných latinskoamerických či karibských zemích není spektrum původu místních afroamerických populací tak bohaté a rozmanité jako třeba na Kubě. Například v Uruguayi se černoši rozdělovali na šest „národů“ – Boma, Basundi, Guanda, Muniolo, Gunga a Angola. V Argentině pak jen na čtyři národy – Songo, Conga, Ardra a Mandingo.

Zatímco o indiánské národy španělských a portugalských držav Ameriky se zákonodárství těchto zemí živě zajímalo, Afroameričanům koloniální legislativa zpočátku skoro vůbec nevěnovala pozornost. Jiná byla situace v britských a zejména ve francouzských koloniích, jejichž afroamerickým obyvatelstvem se zabýval proslulý Code Noir, sepsaný roku 1685 a platící pak až do vítězství Velké francouzské revoluce. Zhruba o sto let později – roku 1784 – vydala podobný zákon i britská koruna a teprve v roce 1789 vznikl soubor předpisů regulujících život afroamerického obyvatelstva v koloniích konečně i ve Španělsku. Naproti tomu Španělé věnovali od počátku, i když nikoli vždy důsledně, ve vztahu k černochům velkou pozornost takzvané limpieza de sangre – „čistotě krve“. Ta měla zvlášť velký význam pro postavení černošských míšenců – mulatů. Aby se totiž směl v amerických koloniích Španělska jejich obyvatel považovat za bělocha, nesměl mít ve svých žilách více než jednu osminu černošské krve (k indiánské krvi byly mimochodem španělské předpisy ještě přísnější – té nesměl mít běloch ve svých žilách více než jednu šestnáctinu).

Latinskoamerická koloniální terminologie rozlišuje mezi místními černochy za prvé takzvané bozales. Bozal byl otrok, který právě přišel z Afriky a nehovořil ještě španělsky. Černoch, který už tento jazyk ovládal, byl označován jako ladino. Černochům narozeným už v Latinské Americe se někdy říkalo – v prvé americké generaci – criollo. (Jinak ovšem mnohovýznamové slovo kreol je označení užívané pro bělochy narozené v Americe.) V další generaci byli pak Afroameričané označováni běžně užívaným pojmenováním rellolo.

Černoch – bozal, ladino či rellolo – byl v mnoha částech Latinské Ameriky a v karibské oblasti vlastně bez výjimky všude hlavní pracovní silou. Proto byl ihned po příchodu do Ameriky odváděn tam, kde bylo jeho pracovní místo, tam, kde pak měl žít a skutečně i žil až do své smrti. Černoši tvořili v Latinské Americe část pracovní síly v místních dolech v Brazílii, Kolumbii a Venezuele. (V andských zemích a náhorních částech Mexika plnili tuto úlohu místní indiáni.) Afroameričané ale pracovali zejména v zemědělství – na plantážích. Za oněch skoro pět set let, co už Afroameričané v Novém světě žijí, strávili větší část této doby právě na plantážích. Trochu zjednodušeně lze tedy říci, že Afroameričané a afroamerické kultury jsou dětmi plantáží.

10.

HOŘKÁ
CHUŤ
CUKRU

Černí

na plantážích cukrové třtiny

Bílí

nad plantážemi cukrové třtiny

Půda

pod plantážemi cukrové třtiny

Krev

která z nás prýští

(Nicolás Guillén)

Plantáže – velké zemědělské podniky specializované na takřka výlučné pěstování jedné zemědělské plodiny – jsou v celém koloniálním období nejvýznamnějšími hospodářskými podniky tropické Latinské Ameriky a Antil.

Černoši, nesporně fyzicky mnohem zdatnější než američtí indiáni, se pro zemědělskou práci na těchto plantážích skutečně „hodili“ nesrovnatelně lépe než původní obyvatelé Nového světa. Navíc takřka všichni, a to dokonce i bozalové, kteří byli právě dovezeni z Afriky, měli vlastní bohaté zkušenosti se zemědělskou prací. Zemědělství bylo přece hlavním, zcela převažujícím povoláním, nejdůležitější formou hospodářské činnosti takřka všech západoafrických kmenů, jejichž příslušníci teď přišli do Latinské Ameriky a na Antilské ostrovy.

„Adaptaci“ černocha na práci na plantáži usnadňovala i skutečnost, že skoro všude byla pěstována jen jedna plodina, takže si černoch zákony péče o ni záhy dokonale osvojil.

Pro celé plantážní hospodářství je skutečně charakteristická monokultura – specializace na pěstování jediné plodiny. V Severní Americe je touto plantážní plodinou, která má pro její černochy tak „osudový“ význam, bavlna. V karibské oblasti a v kontinentální Latinské Americe se však na rozdíl od plantážníků Mississippi či Arkansasu takřka od samého počátku věnují zdejší latifundisté pěstování cukrové třtiny.

Trosky větrného mlýna cukrovaru Annaberg na ostrově Sv. Tomáše, původně dánské kolonii. Americké panenské ostrovy, 2013.

Cukrová třtina stejně jako černoši přišla mimochodem do Latinské Ameriky odjinud – z Indie, a to přes Středomoří, Španělsko, Portugalsko a nakonec Kanárské ostrovy, z nichž bylo pak její pěstování přeneseno do Antil.

První vodou, případně větrem poháněný mlýn na zpracování cukrové třtiny si budují španělští osadníci na ostrově Hispaniola (v části, která dnes patří k Dominikánské republice) už v roce 1516. A brzy následují první mlýny na třtinu i na španělském Portoriku a na Kubě a pak v portugalské Brazílii.

Později, když se jiným evropským mocnostem konečně podařilo rozbít španělský (a portugalský) monopol na Jižní a Střední Ameriku a karibskou oblast a zmocnit se řady jejich zemí a zejména Antilských ostrovů, vznikly desítky, ba stovky velkých cukrových plantáží i ve zdejších državách Británie (na Jamajce, Antigue, Barbadosu a dalších), Dánska (Panenských ostrovech a ostrovech Svatý Kříž, Svatý Jan a Svatý Tomáš), Nizozemska a zejména Francie (Martinik a Guadeloupe). Královnou těchto cukr plodících zemí se ovšem na celých dvě stě let stává další francouzská država – západní část ostrova Hispaniola – St. Domingue, nynější Haiti.

Po vítězství Velké francouzské revoluce a zhroucení plantážního systému na Haiti se centrem pěstování cukrové třtiny stává jednoznačně největší ostrov karibské oblasti – Kuba. Dědictví této sladké i hořké monokultury přežívá mimochodem v karibské oblasti a v tropických částech Latinské Ameriky často až dodnes. Například na Kubě ještě v porevolučním období, tedy v druhé polovině dvacátého století, zabíraly plantáže cukrové třtiny celých 61 procent obdělávané zemědělské půdy. Je to dáno i tím, že pěstování cukrové třtiny má v hospodářském životě latinskoamerických a karibských zemí mnohem větší význam než například pěstování cukrové řepy v Evropě. Cukrová třtina navíc poskytuje kromě vlastního cukru i surovinu pro lihovary, výrobu celulózy, papíru a v poslední době i umělých hmot a lze ji i zkrmovat, proto hraje svou úlohu i v dobytkářství.

Ke koloniální plantáži cukrové třtiny náležel kromě rozsáhlých polností vždy i cukrovar, protože třtina musí být po sklizni co nejrychleji zpracována. Na zemědělské práce připadly na plantáži zhruba dvě třetiny roku, ve zbylé třetině se třtina zpracovávala. Při setbě otroci nejprve motyčkami vyhloubili do země jamku deset až dvacet centimetrů hlubokou. Zhruba po třech týdnech vyrazily prvé výhonky a za několik měsíců bylo možné třtinu sklízet. Otroci používali při sklizni stejný nástroj, který je leckde užíván i dnes – mačetu.

Sklizená třtina byla rychle dopravena do cukrovaru plantáže. Ten vedle třtinového cukru produkoval jako vedlejší výrobek i rum, který se velice brzy stal dalším ceněným bohatstvím těchto zemí. Zvláště velké oblibě se těšil rum produkovaný na některých karibských ostrovech, jmenovitě na Jamajce, Antigue, Barbadosu a Martiniku.

Názorný příklad jizev po bičování. Podle výpovědi zbičovaného otroka plantážník okamžitě dozorce propustil. Fotografie z roku 1863 z Louisiany, USA.

Otroci byli k plantáži trvale, doživotně připoutáni. Žili buď v nízkých, dlouhých společných příbytcích – barraconech – či v chýších seřazených do řad, z nichž každou užívala jedna rodina. Těm se říkalo indiánským (tainským) slovem bohíc a život v nich byl přece jen snesitelnější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vúdú, zombie, karnevaly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.