Ducháčkovic rodina
aneb Strašidla mezi námi

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsala Sandra Vebrová

Ilustroval Václav Ráž

Ducháčkovic rodina aneb Strašidla mezi námi – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

PŘÍBĚH PRVNÍ

PŘÍBĚH DRUHÝ

PŘÍBĚH TŘETÍ

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

PŘÍBĚH PÁTÝ

PŘÍBĚH PRVNÍ

ÚPLNÝ ZAČÁTEK

Nedaleko jednoho malého města, ve kterém se tyčila spousta panelových domů, ležel stranou všeho dění strmý kopec, na jehož vršku stálo podivné sídlo. Mělo hned několik zvláštností, o kterých si lidé povídali. Za prvé, nikdo nevěděl, kde se vlastně vzalo. Nikdo ho nepostavil, nikdo ho předtím neviděl, prostě se tu jednoho rána objevilo v tajemném mlžném oparu. Za druhé měl tento neznámý dům prazvláštní tvar. Odspodu nahoru byl čím dál širší a na nevysoké věži sedělo cosi, co by se jen těžko dalo nazvat střechou. Bylo to kulaté a protáhlé, trochu to připomínalo kulicha bez bambule. Ale ať to bylo, co to bylo, tyčil se z toho velký a pěkný komín a kupodivu i anténa. Hrany domu nebyly ostré, spíše oválné a hladké. Vůbec nejpodivnější podivnost ale byla ta, že dům nebyl ve dne za světla skoro vůbec vidět. Spatřili byste ho jedině tehdy, kdybyste k němu přišli téměř na dotek nosu, ale tak blízko se snad nikdo neodvážil. Velcí lidé to pokládali za ztrátu času a děti se přece jen trochu bály. Teprve když se večer setmělo a vyšla první hvězda, zazářila mlhavě bílá barva domu do tmavé noci.

DUCHÁČKOVI SE PŘEDSTAVUJÍ

V tomto sídle bydlela jedna velká rodina. Jak se zajisté dalo čekat, ani ta nebyla úplně normální. Byla to rodinka duchů. Žilo jich tam celkem pět. Otec pan Mlživoj Ducháček, jeho žena Blanka a jejich tři zvědavé a temperamentní děti. Ducháčkovi ale patřili mezi zvláštní duchy. Všichni pocházeli z rodu Mlžanů. Vyvinuli se totiž z čisté a bílé mlhy. U Mlžanů platí vždycky nadmíru zajímavé pravidlo, že při vzniku jsou téměř neviditelní a průhlední až hrůza. Teprve postupem času pomalu houstnou.

Nejprůhlednější z celé rodiny byl nejmladší syn jménem Bubi. Bylo mu pět let a ze všeho nejraději si hrál na schovávanou. Mohl se totiž schovat kamkoliv a stejně ho skoro nebylo vidět. Uměl se podívat zcela nevinně svýma velkýma udivenýma očima, zvlášť když byl přistižen, jak si nenápadně bere ze spíže mlžná povidla. Mlžani patřili mezi duchy vzdělané a zvídavé, Bubi byl ale nejzvědavější ze všech. Dále měli Ducháčkovi pěknou a usměvavou devítiletou dceru. Jmenovala se Olívie a nosila dva copy, které jí sahaly až na bílá záda. Byla rozvážnější, chytrá a rozhodně žádná fiflena. Ze všech sourozenců byl nejstarší jedenáctiletý Simon. Měl hezký bledý obličej, výrazné oči a mlhavou patku. Byl pyšný na to, že je nejstarší a že má mezi sourozenci hlavní slovo. Olívii a Bubimu to ale vyhovovalo, protože Simon měl mraky dobrých nápadů a všichni se vždycky moc nasmáli.

Zato jejich rodiče, ti už byli pěkně vybarvení. Zvlášť pan Ducháček. Ten byl opravdu hodně hustý. Nejraději sedával ve velkém zelenohnědém křesle a četl si své oblíbené noviny „Duch v rytmu času“. Každý den mu přiletěly komínem. To se ale nelíbilo paní Ducháčkové, protože když noviny proletěly komínem, zvířily popel a prach a ona to pak musela uklízet. Vždycky tak vzteky zhoustla, že byla úplně bílá. Rozzlobeně pak říkala, že jestli se to ještě jednou stane, bude si to pan Ducháček uklízet sám, nebo se tak rozmlží, že ji nikdo neuvidí.

„Ale Blaničko,“ namítal pokaždé s andělskýma očima Mlživoj Ducháček, „přece by ses nezlobila pro pár sazí.“ A paní Ducháčková zjihla a zase bylo dobře.

NEVINNÉ HRY

Simon, Olívie a Bubi dovedli vymyslet ty nejbáječnější hry pod sluncem. Tedy pod mlhou. Vždycky dali tři mlžné hlavy dohromady, až se v mlhavých obrysech zrodil nápad. Zrovna tímto způsobem vznikla i nejoblíbenější hra Ducháčkovic duší trojky – houpání se na anténách. Simon ovládal tuto hru pochopitelně nejlépe, uměl se v letu postavit na ruce nebo se dokonce držet antény jen za malíček. Olívie se zas dokázala ze všech nejrychleji točit. Jen Bubi dával přednost klidnému pohupování ze strany na stranu na vršku antény, při kterém si v klidu rozjímal, dokud ho některý ze sourozenců v letu omylem nesrazil.

Nejlepší anténu z celého městečka měl pan Ticháček. Pan Ticháček byl starší pán bez ženy a bez dětí. Jeho největší přítelkyně byly televize a lednička, ve které měl vždycky hojné zásoby. Každý večer usedl do křesla, a ať se hrálo, co se hrálo, pan Ticháček byl se vším spokojený. Pohodlně si lebedil před televizí tak dlouho, dokud neusnul. Když zase jednou takhle poklimbával u detektivky, vyrušilo ho jakési podezřelé šumění. Otevřel oči a vyjeveně koukal na přeskakující obraz. Po chvíli se vzpamatoval, vymrštil se z křesla a třikrát bouchl do televize. Když to nepomohlo, běžel se podívat, jestli se něco neděje s anténou. Tam zůstal nevěřícně stát. Anténa kmitala ze strany na stranu v šíleném tempu – nikdo u ní ale nestál, tudíž s ní nemohl nikdo lomcovat. Na střeše nebylo vidět ani živáčka. Pan Ticháček samozřejmě nemohl vědět, že se na anténě právě houpou Ducháčkovic děti a Simon předvádí kreaci „duší tachometr“. Pan Ticháček totiž na duchy nevěřil, a ještě ke všemu špatně viděl na dálku. S bručením se vrátil do svého domu.

„Bezvětří, a anténa se houpe jak divá,“ opakoval si v duchu. Tu noc už neusnul. Druhý den ale na příhodu zapomněl a těšil se na večer. Na sportovním programu dávali totiž fotbal, a to byl pro pana Ticháčka vždycky velký svátek. Ujistil se, že má lednici plnou, a přesně v osm hodin už sledoval s párkem v ruce první výkop. Jenže úderem půl deváté všechno začalo znovu. Ducháčkovy děti se kinklaly na anténě.

Ticháček byl nucený opět vyběhnout ven, tentokrát už řádně rozčílený, zčásti, že neuvidí fotbal, zčásti, že mu stydne poslední párek, který se po dlouhém váhání rozhodl ohřát. Anténa se prohýbala ze strany na stranu ještě rychleji než předchozí den.

„Já snad začnu věřit na duchy,“ řekl udiveně. V tu chvíli se mu před očima mihlo cosi bílého, jen na krátký kraťoučký okamžik, a hned to zase zmizelo.

Kdo ví, co si pan Ticháček pomyslel, snad že někdo tahá zezdola za provázky nebo ho jednoduše tahá za nos, ale najednou popadl koště a vyrazil před dům.

„Kdo to je? Vy bando jedna, já vás poženu,“ volal a oháněl se při tom smetákem kolem sebe. Simon a Olívie strnuli, pustili anténu a rychle letěli pryč.

„To by mě teda zajímalo,“ řekla Olívie, když už byli dost daleko, „proč se ten chlap jmenuje Ticháček, když tak hrozně řve.“

ZTRATIL SE BUBI

„Co říkáš, Bubi? Bubi. Bubi! Simone!“ vyvalila oči Olívie. „My jsme ho tam nechali!“

Opravdu! Když pan Ticháček vyběhl s koštětem a Olívie se Simonem odletěli, Bubi se do koštěte zamotal a Ticháček, aniž by průsvitného ducha zaznamenal, si odnesl Bubiho do svého domu, přesněji do kuchyně. Bubi se ze všech sil snažil ze smetáku vyprostit, ale šlo to ztěžka. Potrhal si při tom celou mlžnou bundu s kapucí. Konečně byl zase volný. Rozhlédl se po velké místnosti a vymlžil svoje velká kukadla.

„U všech duchů, to je něco!“ řekl si pro sebe. Místnost se mu začala velmi zamlouvat. Zvláště když zjistil, že je plná nejrůznějších přihrádek a skříněk, které může prozkoumat. „To by Olívie a Simon koukali, co jsem objevil!“ zasnil se Bubi a začal se blažeností pohupovat ve vzduchu sem a tam. (Jak to většinou Mlžani dělali, když byli šťastní.)

Ze vzdušného kolébání ho opět vyrušil pan Ticháček, který byl záhadnými událostmi pořád natolik rozrušen, že si musel jít do ledničky pro něco k snědku. Bubi leknutím úplně zapomněl, že není vidět, a rychle se schoval do jedné z malých skříněk. Pootevřenými dvířky opatrně sledoval, co se v místnosti děje. Pan Ticháček otevřel ledničku, drbal se střídavě na bradě a pak na nose, bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Bubimu připomínal nějakého vědce, který dumá nad veledůležitým objevem. Jenže pan Ticháček nedumal, a už vůbec ne nad „veledůležitou“ věcí. Jednoduše se nemohl rozhodnout, jestli si má vzít k chlebu sádlo, nebo salám. Podmračeně vzal do ruky sklenici se sádlem a znovu nerozhodně potřásl hlavou. V ten moment si Bubi všiml sklenice v Ticháčkově ruce. „On jí taky mlhu!“ zaradoval se a opadl z něj všechen strach. Vyřítil se ze svého úkrytu právě ve chvíli, kdy pan Ticháček dával sádlo zpátky do ledničky, vletěl do ní po hlavě a usadil se na jedné z přihrádek. To neměl dělat. Bubi ale nekoukal napravo nalevo a vrhnul se ke sklenici se sádlem. Otevřel víčko, nabral na svůj ukazováček trochu té bílé dobroty a strčil ji do pusy. „Jhe!“ otřásl se s odporem a udělal ten samý obličej, který vždycky dělal, když mu máma nutila mlhu na zázvoru, a tu on strašně nerad. „Fuj, on tu mlhu nechal zkazit!“

Rozhodl se, že se vrátí do svého původního úkrytu, jenže to už se mu nepovedlo. Pan Ticháček se v ten moment rozhodl pro salám, a když chtěl Bubi vyletět ven z chladničky, přibouchl mu dveře přímo do nosu. Bubi po nich sjel jako po skluzavce.

ZÁCHRANÁŘSKÉ PRÁCE

„Buzzzi, buzzi,“ otřásl se malý duch a prohmatával si svůj knoflíkovitý nos. „U všech duchů!“ zakabonil se. Začínala mu být zima, a už vůbec se mu nelíbilo, že je někde zavřený ve tmě. A ještě ke všemu v blízkosti toho uřvaného Ticháčka.

Olívie a Simon mezitím doletěli zpátky. Právě, když míjeli komín, zaslechli podivné zvuky, které mohou slyšet jen duchové. To Bubi, zavřený v ledničce, smutně vzdychal a fňukal. Olívie i Simon se zastavili a nastražili uši. Kňourání však náhle ustalo. Chvíli bylo ticho a pak se ozvaly pro změnu zvuky, které připomínaly mlaskání. Bubi totiž v ledničce během vzlykání zavětřil jakousi příjemnou vůni. Opatrně, aby se znovu o něco nepraštil, se začal vznášet. Konečně našel, co hledal. Byla to miska s mlékem. Ta vůně Bubimu připomínala začátky jeho mlhového života, kdy mu maminka smíchávala mlhu s tímto nápojem, což se u čerstvě vymlžených duchů dělá, aby rychleji rostli. A Bubi se teď v misce mléka málem koupal.

Olívie a Simon ještě chvíli napjatě poslouchali. „No jasně!“ zvolal konečně Simon. „Takhle mlaská jen náš Bubi!“ A spolu s Olívií pospíchali k místu, odkud zvuky vycházely. Když vletěli do kuchyně, opatrně se rozhlédli, zda je vzduch čistý, a už uháněli k ledničce, ze které se nepřestávalo ozývat mlaskání.

„Bubi! Bubi, jsi to ty?“ hučeli polohlasem Olívie a Simon.

Když je Bubi uslyšel, div nepustil misku, jak se zaradoval.

„Jsem!“ zavolal na sourozence. „Konečně jste tady. Musíte mě odsud dostat! Je mi strašná zima!“

To se lehko řekne, ale jak na to? Olívie a Simon se dlouze zamysleli. A jak tak přemýšleli, Bubimu zatím přimrzly uši. Najednou se Simon ťukl do čela a radostí povyletěl: „Už to mám!“ Olívie se na něj vyjeveně podívala. „Ledničku nám musí otevřít pan Ticháček!“ dokončil Simon a blaženě se snesl na zem.

„No,“ poznamenala Olívie, „to je sice dobrý nápad, ale jak přiměješ Ticháčka, aby šel otevřít ledničku právě teď, když si vedle v křesle dává dvacet?“ Když se oba záchranáři zaposlouchali, uslyšeli zřetelné chrápání.

„To je teda bezvadný,“ rozčílil se Simon. „Bubimu jde o život a ten hroznej chlap si klidně chrápe.“

„A než se vzbudí,“ doplnila svého bratra Olívie, „tak nám Bubi normálně zmrzne.“ Nastalo temné mlčení. Bubi už začal v ledničce nebezpečně tuhnout.

„Mám nápad!“ zvedl ukazovák Simon.

„Už zase?“ nenechala se Olívie vyrušit z tíživých myšlenek. Simon ji jen zpražil pohledem a pokračoval: „Musíme se dostat Ticháčkovi do snu. Našeptáme mu, že má hlad, on si půjde do ledničky pro jídlo a Bubi bude z té zmrzlé šlamastiky venku.“ Simon byl sám na sebe hrdý, jak to hezky vymyslel.

„A jak mu chceš vlézt do snu, Simone? Ty to umíš?“

„Ještě jsem to nezkoušel, ale vím, jak na to.“

Pak začal Simon vyprávět, jak mu to jednou táta vysvětloval. Že prý se musí nejdřív několikrát rychle proletět kolem hlavy dotyčného člověka, pak mu všemi prsty zaťukat na čelo, hrozně moc se soustředit a bum, už jsi u něj ve snu. Potom opatrně našeptáváš to, co chceš, aby se mu zdálo.

Bylo rozhodnuto. Olívie a Simon houkli přes dveře ledničky na Bubiho, ať se nebojí, že bude brzy venku. Zevnitř se ozvalo jen jakési zahuhlání, Bubimu totiž mezitím zamrzla pusa.

ZMRAŽENÝ BUBI

Olívie a Simon opatrně nakoukli do pokoje, ve kterém si spokojeně podřimoval pan Ticháček.

„Teď, nebo nikdy,“ zavelel Simon a obě duší děti se vmlžily do dveří.

„Jsem připravená.“ pohodila copy Olívie.

Oba se jako splašení začali točit kolem hlavy nic netušícího Ticháčka. Nebylo to zas tak snadné, jak si představovali, a než se spolu dohodli, na jakou stranu se vlastně budou točit, byli samá boule. Konečně chytli správný směr i rychlost. Lehce zaťukali na čelo pana Ticháčka a ujali se každý jednoho ucha.

„Máš hlad, máš hlad,“ šeptali jeden přes druhého. „V ledničce máš mlhu... co to plácám,“ otřepala se Olívie. „Párky, máš tam párky.“ Simon jen zakroutil hlavou a šeptal dál. „No, vzbuď se! Otevři ledničku. Dej si svačinku!“

Ale pan Ticháček pořád spal.

„Já už nemůžu,“ vzdychla po chvíli Olívie. „Je sice možný, že se mu zdá o jídle, ale aby se probudil ho ani nenapadne.“

„To bych se na to podíval!“ rozzlobil se Simon. „Krutiduch, ty spící duchno, okamžitě se probuď a běž jíst!!!“

Snad pro ten zvýšený hlas nebo snad že si Simon dovolil nazvat pana Ticháčka duchnou, jako mávnutím kouzelného proutku se spící muž probudil.

„Hernajs,“ zabrumlal. Pak se rozhlédl. „Proč jsem se to vlastně probudil?“ ptal se sám sebe.

„Snad na to nezapomněl?!“ zhrozila se Olívie. Nebylo tedy divu, že si hodně oddychli, když pan Ticháček vzápětí dodal: „Ono je to vlastně jedno. Ale to mi nějak vyhládlo. No jo. Čas na svačinu.“

Pan Ticháček vstal ze svého křesla, vešel do kuchyně a zamířil k chladničce. To už Simon a Olívie na nic nečekali, a když se otevřely dveře ledničky, vlítli do ní a zmrzlého Bubiho vytáhli.

„Honem k topení,“ zavelel Simon. Společně posadili Bubiho na radiátor a otočili kohoutek na plné obrátky. „Ještě že nás ten Ticháček neviděl,“ oddechla si Olívie. Bubi už pomalu roztával.

„Simone,“ drkla Olívie do svého staršího bratra. „Nechci ti nic říkat, ale je dost pozdě.“ Simon pohlédl na své měsíční hodinky, které nedávno dostal k jedenáctým narozeninám. „Zatraceně,“ lusknul. „Naši nebudou mít velkou radost.“

Bubi sice ještě nebyl docela v pořádku, ale Olívie a Simon už nemohli čekat. Popadli mírně tužšího brášku a letěli s ním šupito presto domů, co nejdál od toho hrozného Ticháčka.

Konečně byli doma. „No to je dost, že jste tady,“ přivítala je rozzlobená maminka. U stolu už čekal pan Ducháček. „Dali jste si na čas. Já už se bělám hlady. Proboha Bubu!“ lekl se náhle pan Ducháček. „Proč máš zmrzlou hubu?“

Ještě dlouho na to vzpomínali a ještě dlouho Simon a Olívie na Bubiho pokřikovali: „Bubu má zmrzlou hubu!“

Nějakou dobu se Ducháčkovic malí Mlžani domnívali, že zmraženým Bubim celá věc s Ticháčkem končí. Ale mýlili se.

ROZHOVOR ZA KOMÍNEM

Čas plynul a rozpouštěl se v mlze a od zmrzlé události uběhl skoro měsíc. Jednou, když tak všichni tři seděli na komíně jednoho z domů ve městě, z ničeho nic, jako když se z mlhy vyvalí, řekla Olívie: „A víte, že mi je toho Ticháčka docela líto?“

Simon div nespadl do komína.

„To měl být vtip?“ otázal se.

„Ne,“ pronesla vážně Olívie. „Podívej se na nás, my jsme pořád spokojení. A proč?“ zdvihla důležitě prst. „No protože jsme tři!“ Bubi se díval z jednoho na druhého a bedlivě poslouchal až do té doby, než si začal ověřovat počet přítomných duchů na komíně. Ale ne a ne se dopočítat. „Máme tu být tři,“ uvažoval Bubi, „a já vidím dva,“ zíral malý duch udiveně před sebe. A zatímco Olívie a Simon pokračovali v duchaplném rozhovoru, Bubimu ta myšlenka stále vrtala hlavou. Není tedy divu, že si málem udělal bouli o komín, když na něj Simon z ničeho nic promluvil. „Co říkáš, Bubi?“ Chudák Bubi bohužel naprosto nevěděl, o co jde, tak moc se zabral do svých úvah, zda jeho sestra Olívie umí vůbec počítat.

„Co?“ zeptal se rozpačitě.

„No že bychom toho Ticháčka oženili!“

„Cože?“ vyvalil oči malý duch. „Jako najít mu nevěstu? Nějakou paní?!“

„Né! S kočkou ho budeme ženit!“ zaťukal si na hlavu Simon.

„No, což o to, koček je ve městě spousta, zrovna včera jsem viděl jednu tak vypasenou a střapatou kočku…“ Olívie do Bubiho drkla a ten opět nechápal, co řekl špatně. A tak museli oba starší sourozenci Bubimu všechno znovu vylíčit, něco i párkrát zopakovat, aby se mu konečně rozsvítilo.

„No, a když se Ticháček ožení,“ blížil se k rozuzlení Simon, „tak za prvé – nebude sám, za druhé – nebude tak často koukat na televizi, a z toho plyne, že se za třetí – budeme moct zase krásně a nerušeně houpat na jeho anténě,“ zakončil vítězoslavně Simon.

„No jo,“ přerušila rozjímání svého bratra Olívie, „ale kde tu ženskou splašíme?“ Olívie si ani neuvědomila, jak zásadní větu právě pronesla.

„To je ono!“ vykřikl Simon. „Olivinko, ty jsi hlavička!“

Olívie a Bubi na něj hleděli s nemalým údivem. Byli od Simona zvyklí na ledacos, ale „Olivinka“, no to už byla trochu horká mlha.

„Vy to nechápete?“ volal Simon. „My mu tu ženu prostě splašíme tím, že ji vyplašíme! Stačí najít ve městě nějakou příhodnou paní, tu pak budeme strašit a strašit, až ji dočista vystrašíme, ona bude volat o pomoc, vyběhne ven a pak už bude stačit jenom ji dohnat k domu pana Ticháčka. A tam…? Láska jako hrnec mlhy,“ zakončil svůj dokonalý plán Simon. Teď už to došlo i Olívii, jen Bubi nezklamal a v plánu se opět neorientoval, a společně se Simonem se dala ve vzduchu do tance.

„Ale já to pořád nechápu,“ zakabonil se. „Ach jo, ty máš dneska zamlžený vedení,“ povzdychli si duší sourozenci. „Víš co, teď poletíme domů a cestou ti to ještě jednou vysvětlíme.“