Jack Campbell v nakladatelství

FANTOM Print

ZTRACENÁ FLOTILA

Neochvějný

Smělý

Odvážný

Chrabrý

Neúprosný

Vítězný

ZA HRANICÍ

Bitevník

Ochránce

Tanečník *

* Připravujeme

JACK CAMPBELL

OCHRÁNCE

FANTOM Print

2014

Copyright © 2012 by John G. Hemry

Translation © Jiří Matyskiewicz

Cover © Michael Komarck

ISBN 978-80-7398-685-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-686-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Podplukovníkovi Robertu W. Lamontovi, USMC (ve výslužbě), který chtěl vidět mariňáky při útoku na pevnost, komandéru Christopheru J. Lagemannovi, USN (ve výslužbě), ze kterého by byl fakt zatraceně dobrý admirál, a kapitánu Michaelovi A. Durnanovi, USN (ve výslužbě), který se (ne vždy úspěšně) snažil držet nás ostatní v bezpečné vzdálenosti od problémů.

S. jako vždy

PODĚKOVÁNÍ

Za mnohé vděčím svému agentovi Joshuovi Bilmesovi za jeho vždy inspirující návrhy a asistenci, a své redaktorce Anne Sowardsové za podporu a redakční práci. Dobře se o mě starali i Katherine Sherbová a Brady McReynolds z Berkley Publishing Group. Také děkuji Catherine Asarové, Robertu Chasemu, J. G. „Huckovi“ Huckenpohlerovi, Simche Kuritzky, Michaelovi LaViolette, Aly Parsonsové, Budovi Sparkhawkovi a Constance A. Warnerové za jejich návrhy, komentáře a doporučení. A také děkuji Charlesi Petitovi a „remoras“ (neboli Alexovi a Danielovi) za návrhy ohledně nejdůležitějších úspěchů lidské technologie.

PRVNÍ FLOTILA ALIANCE

ADMIRÁL JOHN GEARY, VELITEL

DRUHÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Galantní

Nepřekonatelný

Skvělý

Velkolepý

TŘETÍ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Neohrožený

Orion

Spolehlivý

Dobyvatel

ČTVRTÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Válkychtivý

Odplata

Pomsta

Ochránce

PÁTÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Smělý

Odhodlanost

Nezpochybnitelný

SEDMÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Kolos

Rozhodný

Amazonka

Sparťan

OSMÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Neúprosný

Odveta

Skvostný

Ohromný

PRVNÍ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Inspirace

Impozantní

Geniální

Nesmiřitelný

DRUHÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Leviatan

Drak

Neotřesitelný

Chrabrý

ČTVRTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Neochvějný (vlajková loď)

Opovážlivý

Vítězný

Prchlivý

PÁTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Šikovný

ŠESTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Proslavený

Neuvěřitelný

Neporazitelný

PÁTÁ DIVIZE ÚTOČNÝCH TRANSPORTÉRŮ

Tsunami

Tajfun

Monzun

Bouře

PRVNÍ DIVIZE ZÁSOBOVACÍCH LODÍ

Titan

Tanuki

Kupua

Domovoj

DRUHÁ DIVIZE ZÁSOBOVACÍCH LODÍ

Čarodějnice

Džin

Alchymista

Kyklop

TŘICET JEDNA TĚŽKÝCH KŘIŽNÍKŮ ROZDĚLENÝCH DO ŠESTI DIVIZÍ

První divize těžkých křižníků

Třetí divize těžkých křižníků

Čtvrtá divize těžkých křižníků

Pátá divize těžkých křižníků

Osmá divize těžkých křižníků

Desátá divize těžkých křižníků

PADESÁT PĚT LEHKÝCH KŘIŽNÍKŮ ROZDĚLENÝCH DO DESETI ESKADER

První eskadra lehkých křižníků

Druhá eskadra lehkých křižníků

Třetí eskadra lehkých křižníků

Pátá eskadra lehkých křižníků

Šestá eskadra lehkých křižníků

Osmá eskadra lehkých křižníků

Devátá eskadra lehkých křižníků

Desátá eskadra lehkých křižníků

Jedenáctá eskadra lehkých křižníků

Čtrnáctá eskadra lehkých křižníků

STO ŠEDESÁT TORPÉDOBORCŮ ROZDĚLENÝCH NA OSMNÁCT ESKADER

První eskadra torpédoborců

Druhá eskadra torpédoborců

Třetí eskadra torpédoborců

Čtvrtá eskadra torpédoborců

Šestá eskadra torpédoborců

Sedmá eskadra torpédoborců

Devátá eskadra torpédoborců

Desátá eskadra torpédoborců

Dvanáctá eskadra torpédoborců

Čtrnáctá eskadra torpédoborců

Šestnáctá eskadra torpédoborců

Sedmnáctá eskadra torpédoborců

Dvacátá eskadra torpédoborců

Dvacátá první eskadra torpédoborců

Dvacátá třetí eskadra torpédoborců

Dvacátá sedmá eskadra torpédoborců

Dvacátá osmá eskadra torpédoborců

Třicátá první eskadra torpédoborců

NÁMOŘNÍ PĚCHOTA PRVNÍ FLOTILY

GENERÁLMAJOR CARABALIOVÁ, VELITELKA

3000 mariňáků na útočných transportérech, rozdělených na detašované jednotky na bitevních lodích a křižnících.

JEDNA

„Když zjistíš, že kráčíš peklem, jdi dál.“

Admirál John Geary se nadále díval na svůj displej a na chaos vládnoucí ve flotile, která se snažila po útoku obyvatel místní sluneční soustavy dostat zpátky do formace, a jen se zeptal: „To jste si právě vymyslela?“

„Ne,“ odpověděla kapitánka Táňa Desjaniová. „To řekl nějaký pradávný filozof. Táta ho rád citoval.“

Geary přikývl. Nevěnoval jí velkou pozornost, ale význam rčení byl jasný. Stačilo peklo definovat jako situaci, do které se dostala flotila nacházející se daleko od lidského území na misi, během níž měla zjistit sílu a velikost nově objeveného inteligentního druhu. A probojovali se tak daleko jen proto, aby se museli postavit dalšímu cizímu druhu, který se zdál ještě agresivnější. Stejně tak mohl být peklem fakt, že se mu sice během posledních sekund existence jeho křižníku podařilo dostat do poškozeného záchranného modulu, ale jen proto, aby pak strávil zmrazený sto let v hibernaci. Flotila ho sice na poslední chvíli, kdy už modul definitivně selhával, objevila a oživila, nicméně brzy se dozvěděl, že po jeho domnělé smrti z něj vytvořili legendu. Geary se na okamžik vrátil v myšlenkách do těch prvních okamžiků po probuzení. Vzpomínal, jak se cítil, když zjistil, že všichni, které kdy znal, jsou dávno mrtví. Vybavil si své pocity po zjištění, že válka započatá ve chvíli, kdy byla jeho loď zničena, o sto let později dál zuří. A taky zděšení z toho, že v něm všichni vidí legendárního Black Jacka Gearyho, který se vrací, aby je zachránil před jistou porážkou.

Podařilo se mu je zachránit, ačkoli neviděl žádnou spojitost mezi Black Jackem legendou a tím, kdo ve skutečnosti byl. Dokázal vyhrát válku se Syndikovanými světy. A teď musel nějak zachránit flotilu z pasti v cizí sluneční soustavě daleko od jakékoli naděje na pomoc jiných lidí.

Ale nic z toho neudělal sám. Bez flotily a lidí, jako byla Táňa Desjaniová, by nedokázal nic. A ti, kteří v bitvě nezemřeli, byli stále s ním.

„Beru vaše obavy na vědomí, kapitánko,“ řekl Geary a násilím potlačil vzpomínky na minulost, aby se mohl plně soustředit na současnost. „Nebudeme se tady zdržovat o nic déle, než bude nezbytně nutné.“ Flotila se stejně v tu chvíli stále pohybovala. Zrychlovali pryč směrem od cizích lodí, jež se je snažily dohnat. Když už byla okamžitá hrozba zničená, začaly lodě upravovat své trajektorie a rychlosti, ale jak flotila, tak trosky cizích útočníků stále letěly obrovskou rychlostí pryč od masivní pevnosti cizinců. Ta strážila skokový bod, kterým lidská flotila do soustavy dorazila. Obíhala kolem vzdálené hvězdy ve fixní vzdálenosti od skokového bodu a byla tak obrovská, že se dala klasifikovat jako umělý planetoid.

Kolem Neochvějného proletěla eskadra torpédoborců tak blízko, že se aktivoval poplašný signál varující před možnou srážkou. Desjaniová zatnula zuby a přikázala komunikačnímu důstojníkovi: „Řekněte těm plechovkám, ať si drží vzdálenost. Pane admirále, žádám o povolení pomoci vám v obnovení pořádku ve formaci.“

Geary si dobře uvědomoval, že flotila vypadá spíš jako roj podrážděného hmyzu než vojenská formace, a tak se na ni kysele zadíval. „Navigační systémy už připravily manévrovací rozkazy. Bude chvíli trvat, než všechno rozmotáme, aniž by některá z lodí vrazila do trosek.“ Naštěstí naprostá většina těch trosek pocházela z lodí cizích útočníků. Z torpédoborce Zaghnal, který dostal jeden jediný zásah, nezůstalo vůbec nic. Hlavice v cizích lodích byly tak silné, že výbuch rozerval torpédoborec na maličké kousky. Neporazitelný také dostal jeden přímý zásah, jenž na lehce obrněném bitevním křižníku napáchal obrovské škody. Tím špatné zprávy naštěstí končily. Orion byl zasažený dvakrát explozemi cizích lodí sestřelených těsně před zásahem Titánu a Tanuki, ale omlácený Orion stále hlásil, že je plně připravený k boji. Spousta dalších lodí utrpěla lehké škody v důsledku explozí a nepřímých zásahů. Ve vakuu se sice tlaková vlna výbuchu šířit nemůže, ale exploze byly natolik masivní, že i nepřímý zásah dokázal způsobit škody.

„Vyvázli jsme z toho skoro beze ztrát,“ žasl Geary. „Všimla jste si, co udělal Orion během poslední části boje?“

„Nevšimla,“ přiznala se Desjaniová. „Příliš jsem se soustředila na to, že Neohrožený málem vrazil do mé lodě.“

„Až bude čas, budu si muset znovu promluvit se svou praneteří.“ Jane Gearyová byla spolehlivá a rozvážná velitelka bez sklonů předvádět se nebo vydávat riskantní rozkazy. Byla. Před chvílí poletovala se svou bitevní lodí Neohrožený, jako by to byl rychlý a pohyblivý bitevní křižník. Geary by byl vděčný, kdyby se nové problémy neobjevovaly stejně rychle, jako dokázal řešit ty existující. Zavolal veliteli Orionu, komandéru Shenovi.

Shenův výraz se moc neměnil, takže Gearyho nijak nepřekvapilo, že se Shen tváří podrážděně.

„Jak je na tom vaše loď, komandére?“ zeptal se Geary. Mohl si vyvolat informace o poškození jednotlivých lodí ze sítě flotily, kam se ukládaly, jakmile byly určeny a zadány do systému, a většinou to tak dělal, protože to bylo jednoduché a rychlé. Ale občas potřeboval vědět, co si o tom myslí lidé přímo na palubě lodi, protože se od nich mohl dozvědět důležité detaily a dojmy, které automatizované hlášení neobsahovalo.

„Orion je stále bojeschopný,“ prohlásil Shen a tvářil se, jako by byl připravený se o tom hádat. „Sedmdesát jedna ztrát, z toho třicet mrtvých, zbytek zraněných, pět vážně. Dva z vážně zraněných budeme možná muset přesunout na léčbu na některý útočný transportér. O zbytek se ošetřovna Orionu dokáže postarat. Hlavní pohonná jednotka číslo jedna je vyřazená z provozu, ale opravitelná. Většina škod se nachází v horním levém předním kvadrantu. Narušené pancéřování, škody na interiérech od drobných až po naprosté zničení. Uzavíráme tu oblast, dokud nebude příležitost provést rozsáhlejší opravy. Žádné zbraně ani senzory v tom kvadrantu nejsou funkční, což bojeschopnost Orionu z dlouhodobého hlediska omezuje o dvacet procent. Ve zbytku lodě došlo k dalším škodám na různých systémech v důsledku vibrací a nárazu přeneseného trupem, ale to dokážeme zvládnout.“

Gearyho zkušenosti s Orionem říkaly, že je takový optimismus nevídaný. „Viděl jsem, jak Orion zachránil Tanuki a Titána. Explozi schopnou tak poškodit bitevní lodě by ani jeden z nich nepřežil. Vy i vaše posádka jste jednali v nejlepší tradici loďstva a přinesli jste velkou čest svým předkům.“

„To se od bitevních lodí očekává,“ odpověděl Shen nabručeně. „Zachraňujeme bitevní křižníky, když se dostanou do potíží a samy to nezvládnou. Vyřiďte to prosím kapitánce Desjaniové.“

„Nechcete jí to raději říct sám?“

„Ne, pane.“

„Je hned tady vedle mě.“

„Tak už to slyšela, pane.“ Shen se na chvíli odmlčel. „To je ale pořádná mela. Čekal jsem, že přijdeme o spoustu lodí. Zajímavá taktika. Je to vše, pane admirále?“

„Ne. Dejte mi vědět, jestli se něco změní na stavu vašich zraněných. Můžu k vám poslat Tsunami, pokud potřebujete lékařskou asistenci. A pokuste se tu pohonnou jednotku zprovoznit co nejrychleji. Jestli se budeme muset znovu porvat s obyvateli téhle soustavy, bude Orion potřebovat plnou pohonnou kapacitu. Kapitán Smythe vám pošle Kapuu, pomůže vám s opravami pohonu.“

„Děkuji vám, pane admirále,“ řekl Shen.

„Já děkuju vám, kapitáne.“ Geary ukončil hovor a pak se podíval na Desjaniovou. „Nezdá se, že by vás obtěžovaly pohrdavé komentáře kapitána bitevní lodě.“

„Tím bojem si zasloužil právo na komentáře,“ odpověděla Desjaniová. „Kromě toho už mi jednou zachránil zadek, když jsme oba sloužili na Pavis. A řekl vám, jak velký dojem jste na něj udělal, takže mu protentokrát jeho amatérské názory odpustím.“

„On mi řekl, že jsem na něj udělal dojem?“ zeptal se Geary.

„To rozhodně, pane. Svým vlastním způsobem.“

Geary zavrtěl hlavou a zadíval se na škody hlášené na Neporazitelném. „Štěstí se na tom podílelo stejně jako vše, co jsem udělal já.“

„Ne,“ řekla Desjaniová. „Pane. Podívejte se na zhodnocení boje, jak to vidí automatické systémy. Když se naše formace rozptýlila, potřeboval nepřítel deset až dvacet sekund na změnu kurzu a vyhledání nového cíle. Nebylo to štěstí. Rozpad formace na poslední chvíli cizince zmátl, přesně jak jste měl v úmyslu. Těch pár sekund váhání nám poskytlo dost času na úhyb a rozstřílení zbývajících nepřátel. Lodě, které toho dokázaly využít, se zásahům vyhnuly, až na chudáky na Zaghnalu. Ti prostě měli smůlu.“

„A Neporazitelný…“ Přikázal bojovým systémům, ať mu přehrají události těsně před zásahem lodě. Byl vydán rozkaz k rozptýlení formace a nezávislému manévrování za účelem zmatení útočníka. Všude kolem Neporazitelného lodě měnily trajektorie, ale bitevní křižník stále neměnil směr ani rychlost. Pět sekund. Deset sekund. Po čtrnácti sekundách se manévrovací trysky Neporazitelného aktivovaly, ale nedokázaly přesunout loď dřív, než do ní vrazila cizí střela a explodovala. „Zamrzl. Kapitán Vente zamrzl, místo aby okamžitě jednal.“

„A vás to překvapuje?“ zamumlala Desjaniová.

„Za předpokladu, že ještě žije, ztratil Vente právo velet,“ odpověděl Geary a dobře si uvědomoval vzteklý tón svého hlasu. Proč jsem ho nezbavil velení dřív? Proč jsem si nenašel nějaký důvod? Kdo ví, kolik členů posádky Neporazitelného zemřelo jen proto, že Vente není schopný velet své lodi. Měl jsem dobrý důvod věřit, že je neschopný, ale nejednal jsem včas. Je to stejně tak moje chyba jako Venteho, zatraceně.

„Není to vaše chyba,“ řekla Desjaniová.

Překvapeně se na ni zadíval. „Jak…“

„Znám vás. Poslouchejte mě. Velitelství flotily mu svěřilo Neporazitelného. Měl jste podezření, že na to není dostatečně kvalifikovaný, ale nemůžete kapitána zbavit velení jen na základě svého podezření. Jinak byste možná dřív stáhl Shena z Orionu. Potřebujete důvod, abyste mohl zbavit kapitána velení. Tohle pravidlo platí už hodně dlouho a z dobrých důvodů.“ Desjaniová ho chvíli sledovala a pak dodala: „Chápete mě?“

„Ne. Pořád je to moje chyba. Mohli jsme ztratit Neporazitelného jen proto, že jsem nejednal včas, i když jsem věděl, že musím něco udělat.“ Jako by to přivolal, začal mu najednou na displeji blikat komunikační signál.

„Zpráva z Tanukiho, pane admirále,“ oznámil komunikační důstojník.

„Pošlete mi ji,“ přikázal Geary. O chviličku později se před Gearym objevil obraz kapitána Smytha ze zásobovací lodě Tanuki a nejvýše postaveného technika flotily. Pro jednou se netvářil vesele a energicky. „Osobně jsem prozkoumal škody na Neporazitelném, pane admirále. Pochybuji, že se vám bude líbit, jak omezené a jednoduché možnosti máme.“

„Je poškozený tak vážně?“ zeptal se Geary.

Vesmír byl obrovský a rozlehlý, takže jednotlivé lodě byly často světelné minuty až hodiny daleko, což způsobovalo neuvěřitelně frustrující prodlevy v konverzaci, jak jednotlivé zprávy musely prolétat miliony až miliardy kilometrů vesmíru, omezené rychlostí světla. Tentokrát byla flotila tak blízko, že Smythe odpověděl pokrčením ramen jen po pár sekundách. „To záleží na tom, o kterých částech Neporazitelného mluvíme. Velká část jeho zbraní je v překvapivě dobrém stavu. Ale záleží na strukturálních škodách a poškození pohonného systému, které ta střela způsobila. Je to vážné. Neporazitelný se nemůže sám pohybovat, a pokud se ho někdo pokusí táhnout, možná praskne a rozpadne se na několik kusů. Když mi dáte několik měsíců a suchý dok, dokážu ho dostat znovu do provozu.“ I když bylo jasné, že se to nestane, Smythe si zjevně přál mít možnost poničenou loď opravit.

„Nemáme ani čas, ani suchý dok,“ řekl Geary a přejel očima na displej ukazující velké množství dalších lodí cizinců. Některé z nich byly velmi masivní, ale naštěstí žádná nebyla poblíž. Po úprku flotily pryč od orbitální pevnosti chránící skokový bod byla nejbližší hrozba vzdálená přibližně sedm světelných minut a neustále se vzdalovala. Některé z cizích válečných lodí byly na tři světelné hodiny daleko od lidské flotily, ale hlavní identifikovaná formace cizinců byla skoro čtyři světelné hodiny daleko, poblíž hlavní obydlené planety soustavy. Ta formace uvidí světlo z příletu lidské flotily až za tři hodiny a pak, i kdyby cizinci okamžitě vyrazili na záchytný kurz, došlo by ke kontaktu až za několik dní. Pokud by se tedy Geary nerozhodl změnit směr a zamířit přímo k nepříteli. Jenže Neporazitelný nemohl manévrovat, takže z něj byl nehybný cíl i pro cizince vzdálené týden letu. Při pohledu na obrovské lodě tvořící jádro formace cizinců, gigantické bitevní lodě třikrát větší než největší lidská, neměl Geary nejmenší chuť přiblížit se k cizincům víc, než bude nezbytně nutné.

„Jaké možnosti přesně máme?“

„Buď Neporazitelného vyhodíme do vzduchu, nebo ho necháme těm, ehm, co tady žijí.“ Smytheho výraz i tón hlasu jasně ukazovaly, jak nešťastný z toho je.

Geary si uvědomoval, že na sobě nechává znát frustraci, ale snažil se ji aspoň nepustit do tónu svého hlasu. Nikdo nebyl rád, když musel hlásit špatné zprávy, ale Geary už dávno zjistil, že velitel může snadno odradit své podřízené od předávání důležitých informací, když na posla špatných zpráv reaguje příliš tvrdě. „Nemůžeme ho opustit. Ne, když obyvatelé téhle soustavy předvedli takovou agresivitu. Přikážu posádce Neporazitelného okamžitou evakuaci. Ať vaši technici připraví autodestrukci, a postarejte se, ať je naprostá. Nechci, aby z Neporazitelného cokoli zůstalo.“

Smythe přikývl. „Energetické jádro Neporazitelného je stále funkční. Můžeme navýšit jeho výkon a pak ho nechat explodovat, takže z lodě zůstane jen prach. Ale ocenil bych příležitost odstěhovat z ní všechno, co stihneme odmontovat. Zůstává tam spousta vybavení, které bychom mohli využít jako náhradní díly, místo abychom ho museli vyrábět.“

To by mělo být jednoduché rozhodnutí. Pro technika, jako byl Smythe, prostě dávalo smysl zachránit z Neporazitelného co nejvíc věcí jako náhradní díly. Ale… „Táňo?“

„Pane?“

„Jak by se vám líbilo, kdyby se na Neochvějném použily jako náhradní díly součásti z Neporazitelného?“

Zavrtěla hlavou. „Takovou smůlu nepotřebujeme, pane admirále.“

Čekal podobnou odpověď. Lodníci se za tisíce let nezměnili. Proč by se měli změnit během stovky let, kdy Geary spal v hibernaci? Ale i tak se pokusil argumentovat. „Během války se Syndiky muselo být používání zachráněných součástí běžné.“

„Kanibalizovaných součástí,“ opravila ho Desjaniová. „Ne. Většinou nebyla příležitost, a bylo to tak dobře. Když jsem byla na palubě Tulwaru, přes naše protesty nám během nouzových oprav nainstalovali nějaké součástky z vraku Puklíře. Všechny ty krámy selhaly, jakmile jsme se dostali do akce.“

„Uspěchaná práce během nouzových oprav…“

„Testy dopadly dobře, ale byly to součástky z mrtvé lodě. Když přestaly fungovat, přišli jsme o Tulwar. Nikdo ve flotile nebude chtít na palubě součástky z Neporazitelného. Zvlášť z Neporazitelného.“

Chtěl i tak vydat rozkaz k záchraně vybavení, ale bylo mu jasné, že Tániny názory budou sdíleny na všech lodích flotily. Zvlášť s ohledem na to, že šlo o posledního Neporazitelného. Geary nevěřil pověře, že lodě pojmenované Neporazitelný bývají v boji ničeny rychleji než ostatní, a tak se podíval do statistik. A našel v nich údaje podporující pověru. Než Geary převzal velení, měřila se životnost válečných lodí v krvavé patové situaci ve válce se Syndikovanými světy na maximálně pár let, ale každá loď pojmenovaná Neporazitelný přežívala kratší dobu, než byl průměr. Možná žijícím hvězdám připadalo jméno Neporazitelný příliš pyšné a namyšlené.

Geary se obrátil ke Smythovi a zavrtěl hlavou. „Ne. Vyprázdněte sklady náhradních dílů, ale neodmontovávejte nic, co už je nainstalované. Nemůžu si dovolit následky, které by mělo použití součástek z Neporazitelného na morálku ve flotile.“

Smythe nasadil výraz technika, který musí jednat s obyčejnými iracionálními smrtelníky. „Je to jen technika, pane admirále. Není to živé. Není to prokleté.“

„Kapitáne Smythi, nestojí to za ty potíže, které by to vyvolalo.“ Morálka flotily už tak balancovala na ostří nože. Všichni měli být doma a užívat si své vítězství nad Syndikovanými světy i konec války trvající celé století. Ale Geary dostal příkaz vzít své lodě daleko od lidmi prozkoumaného a ovládaného území a vyrazit na průzkum hrozby představované nelidským inteligentním druhem zvaným enigma. Geary své rozkazy plnil, lodě pod jeho velením poslouchaly, ale důstojníci i posádky byli unavení a nešťastní. Dokonce i drobnosti by mohly stáhnout morálku na katastrofální úroveň, a pro lodníky flotily nebylo použití součástí ze zničených lodí žádnou maličkostí.

„Tsunami už přilétá k Neporazitelnému, aby převzala zraněné,“ řekl Geary Smythovi. „Přikážu Tsunami, ať evakuují i zbytek posádky, ale možná nebude mít dost místa. Jelikož je Tanuki poblíž, chci, aby se na čas postarala o zbytek, než budeme mít možnost přesunout lodníky na ostatní lodě.“

„Ano, pane.“ Smythe se na chvíli odmlčel a pak zavrtěl hlavou. „Ti lodníci z Neporazitelného, ty budete používat dál,“ upozornil.

„Děkuju vám, kapitáne Smythe.“

„Chcete, abych jako zvláštní případ nechal na palubě kapitána Venteho? Předpokládám, že nebudete mít moc chuti ho k něčemu použít, a kapitán Badaya z Proslaveného ho z nějakého důvodu nechce.“

„Nepokoušejte mě.“ I před svým posledním katastrofálním selháním se Vente kvůli své aroganci a neochotě cokoli dělat dokázal zprotivit skoro všem důstojníkům flotily. Vente měl taky zlozvyk reagovat pomalu na rozkazy kapitána Badayi, který byl velitelem šesté divize bitevních křižníků, k níž Neporazitelný patřil. „Je to vše, kapitáne Smythi?“

„Ještě ne,“ usmál se Smythe. „Můžeme Neporazitelného nastavit tak, aby explodoval, až když se na něj pokusí cizáci vylodit.“

To bylo ještě lákavější. Geary se zadíval na seznamy ztrát z předchozího boje. Cizinci zaútočili, aniž by se pokusili zjistit cíle lidské flotily, a stále odmítali komunikovat nebo nějak reagovat na lidské zprávy…

Ale touha po pomstě nebyl dobrý důvod k tak důležitému rozhodnutí. „Ne, kapitáne Smythi. Nevíme, jestli třeba nakonec nebude možné s těmi tvory nějak jednat. Taková past by mohla nenávratně poškodit další případné vztahy, i když se musím přiznat, že nějakou dohodu v tuto chvíli nevidím moc nadějně.“

„Byla by to drsná lekce, která by jim ukázala, co uděláme těm, kdo s námi chtějí bojovat. Mohlo by je to přesvědčit, že nás nemají podceňovat, pane admirále,“ navrhl Smythe.

To byla pravda. Geary o tom chvíli přemýšlel.

Zatímco dumal, oslovila ho Desjaniová: „Nevíme, co ta stvoření dokáží. Nevíme, jakou mají techniku. Možná by mohli zablokovat spoušť pasti. Kdyby se to stalo, získali by Neporazitelný a lidskou techniku.“

Smythe se zamračil, ale pak přikývl. „To je pravda.“

„Takže nastavte Neporazitelný na explozi, jakmile se naše lodě vzdálí do bezpečí,“ přikázal Geary.

„Dobrá, pane admirále. Jdeme na to. Ach, Kapua mi právě hlásí, že dokončili prohlídku hlavní pohonné jednotky Orionu. Předpokládají, že ji zprovozní během deseti hodin. Do té doby Orion dokáže držet krok s flotilou, pokud nezačnete dělat něco divokého.“ Těsně před přerušením spojení si Smythe teatrálně povzdechl. „Všechna ta technika na Neporazitelném…“

Geary se zadíval na Desjaniovou. „Čekal bych, že budete myšlenku vytvoření pasti z Neporazitelného podporovat.“

Krátce se pousmála. „Musím se snažit, abyste si nebyl moc jistý. Navíc to bylo pragmatické.“

Hned poté dorazila další zpráva. Šéflékař flotily se na Gearyho rozzářil a oznámil: „Pane admirále, bezpilotní sondy zkoumající zbytky cizích útočníků objevily části těl. Není toho moc, většinou jsou to jen malé fragmenty, ale měli bychom být schopní z toho něco zjistit.“

Znělo to dost nepříjemně. „Dokážete určit, jestli to byli lidé, nebo enigmy?“

Doktora to překvapilo. „Ne, rozhodně ani jedno. Ještě jsme neurčili, co jsou zač, ale můžu vám říct, co určitě nejsou.“

Takže existovala i druhá inteligentní cizí rasa, a také na setkání s lidstvem reagovala útokem. „Ty lodě, které na nás útočily, měly posádky? Všechny? Nebyly to automaty?“

„Posádky? Ano. Aspoň ty zbytky, které jsme mohli prozkoumat. Z většiny lodí toho moc nezbylo. Hodily by se nám nějaké nepoškozené vzorky, pane admirále,“ dodal doktor káravým tónem hlasu.

„Budu na to pamatovat, až na nás příště zaútočí velké množství bojových letounů patřících neznámé cizí rase.“

„Děkuji vám,“ řekl doktor, který si zjevně sarkasmu nevšiml. „Chápu, že to bylo poněkud komplikované, a tak nebyly okolnosti ideální pro získání dobrých vzorků. Ty letouny používaly sebevražednou taktiku?“

„Správně.“ Použitá taktika byla až nepříjemně podobná tomu, co dělaly enigmy. Proč oběma objeveným cizím rasám nezáleželo nejen na životě lidí, ale ani na životech vlastních? „Jak dlouho bude trvat, než mi budete moct ukázat obrázek?“

Doktor rozhodil rukama. „Dáváme dohromady skládačku z malých kousků, aniž bychom tušili, jak má vypadat, pane admirále. Nedá se říct, jak dlouho to bude trvat.“

„Děkuju vám. Dejte mi vědět, jakmile něco budete mít.“ Možná toho rozkazu bude litovat, protože doktoři dokázali v klidu prohlížet a projednávat věci, z nichž se normálním lidem obracely žaludky. Jako mladý důstojník po zlém zjistil, že si nikdy nemá sedat k jídlu u stolu, kde se bavili doktoři o své práci.

Ale ta konverzace ho přivedla k další záležitosti. Bylo tu riziko, že si nevšimne důležitých věcí, protože se všechno odehrávalo tak rychle. Geary aktivoval komunikátor.

„Kapitáne Tuleve.“

Tulev na palubě svého bitevního křižníku Leviatan upřel pohled na Gearyho. Jeho široká tvář neprozrazovala žádné vzrušení, jen klid. „Ano, pane admirále?“

„Nemůžeme tady po sobě nic nechat. Použijte své bitevní křižníky a v případě potřeby další křižníky a torpédoborce k sesbírání nebo zničení všech možných trosek z poškozených nebo zničených aliančních lodí. Pracujte na tom, dokud si nebudete úklidem naprosto jistí, i když se bude zbytek flotily přesouvat.“

Bitevní i normální křižníky a torpédoborce mohly zbytek flotily dohnat snáz než bitevní nebo zásobovací lodě. „Především se postarejte, že po nás nezůstanou žádná těla.“

„Ano, pane admirále. Postarám se, abychom tu nikoho nenechali. Všechny lidské pozůstatky budou vyzvednuty.“

Geary se opřel do křesla a byl vděčný, že může Tulevovi důvěřovat. Klidný kapitán se chladně soustředí na sesbírání všech lidských pozůstatků, ať už těl či techniky. Ale tím se jeho myšlenky znovu soustředily na cizince. Obrátil se v křesle k zadní části můstku. Oba vyslanci alianční vlády tam stále byli. Generál ve výslužbě Charban se upřeně díval před sebe se zachmuřeným výrazem na tváři. Vedle něj seděla bývalá senátorka Rionová a jako vždy na sobě nenechávala nic znát.

„Máme nějakou reakci na naše pokusy o komunikaci?“ zeptal se jich Geary.

„Ne,“ odpověděla Rionová. „Ta stvoření mohou být spojenci enigem, admirále. Možná proto na nás jejich lodě zaútočily, jakmile nás zpozorovaly. Enigmy mohly použít svou nadsvětelnou komunikaci, aby je před naším příletem varovaly.“

Charban se zamračil. „To je možné. Ale…“ Znovu se zadíval před sebe, jako by dokázal něco vidět skrze trup Neochvějného. „Ty pevnosti u všech skokových bodů, především u toho, kterým jsme sem přiletěli. Nic z toho nepostavili přes noc. Podle opevnění by se dalo říct, že pokud jsou to spojenci enigem, moc jim nevěří.“

„Vy byste enigmám věřil?“ chtěla vědět Desjaniová.

„Pochopitelně ne, kapitánko,“ odpověděl Charban.

Rionová pomalu souhlasně přikývla. „Už se sem mohly dostat. Ty enigmy, které nás pronásledovaly. Ale nepřidaly se k útoku na nás. Můj odhad byl špatný.“

„Máte jiný nápad?“ zeptal se Geary a přemýšlel, kdy se Rionová konečně probere ze své podivné pasivity, jakou projevovala od začátku mise.

„Ano. Odleťme z této soustavy tak rychle, jak to dokážete zařídit.“

„Takovou radu už jsem dostal,“ ujistil ji Geary. „A přesně to mám taky v úmyslu. Vy se snažte mluvit s místními. Řeknete jim, že pokud jen chtějí, abychom odletěli, že s nimi s radostí navážeme mírové styky. Odletíme v klidu, pokud budeme moct, ale pokud s námi budou chtít bojovat, uděláme cokoli, co bude nutné.“

Na Gearyho displeji se zmatený roj lidských lodí pomalu vyrovnával do rozpoznatelné formace, s výjimkou míst, kde se Tanuki kapitána Smythe a útočný transportér Tsunami vznášely poblíž rozlámaného Neporazitelného, a oblasti, kde kapitán Tulev řídil svůj operační svaz při sbírání trosek a těl.

Tím zbýval jen jeden další naléhavý úkol. Geary aktivoval interní komunikátor. „Rozvědko. Je tam dole poručík Iger?“

„Tady, pane admirále.“ Iger se tvářil uštvaně, ale při pohledu na Gearyho se dal rychle dohromady. „Analyzujeme všechno, co jen můžeme, pane.“

„Můžete mi říct něco o obyvatelích téhle soustavy?“

„Ještě ne, pane admirále,“ přiznal se Iger. „Vysílají spoustu videí, ale je to v nějakém podivném formátu, který se nám prozatím nepodařilo zobrazit. Není to zašifrované jako signály enigem, jen naprosto rozdílné od způsobů, které používáme my. Dostaneme se k tomu. S důvěrou můžu říct jen to, že ať už jsou kdokoli, je jich v téhle soustavě spousta.“

Po straně obrazu zpravodajského důstojníka se objevil další obrázek, ukazující snímek hlavní obydlené planety soustavy. Obraz se na Igerův příkaz zvětšil a objevila se podivně hranatá krajina. „To jsou budovy, pane. To všechno. Mají na střechách hlínu a rostliny, ale co vidíme, tak je prakticky veškerý povrch planety pokrytý budovami nebo cestami. Z několika míst, kde staví nebo opravují, můžeme vidět, že téměř všechny budovy mají nejméně několik podzemních i nadzemních pater.“

Geary se snažil odhadnout, jakou populační hustotu asi na planetě mají. Nedokázal to. „Kde berou jídlo?“

„Budovy, pane admirále. Některé z nich, nebo některá jejich patra, fungují jako vertikální farmy. Prakticky na všech střechách je vidět úroda.“

„Kolik těch stvoření tam může být?“

Iger málem pokrčil rameny, ale včas se zarazil. Důstojníci nekrčili rameny, když se jich na něco ptal admirál. „Planeta je o něco menší než pozemský standard, pane, a má menší pozemní plochu. Ale dost to záleží na tom, jak velcí jsou. Jako jedinci. Pokud jsou přibližně tak velcí jako lidé…“ Iger se zadíval stranou, jak něco počítal na svém displeji. „Něco kolem dvaceti miliard.“

„Dvacet miliard? Na tak malé planetě?“

„Jen pokud jsou přibližně stejně velcí jako my, pane,“ řekl poručík Iger.

„Dejte mi vědět, až zjistíte víc,“ přikázal Geary a pak se znovu rozvalil ve svém křesle a začal si třít čelo. „Na co jsem zapomněl?“ zeptal se Desjaniové.

„Pevnosti,“ odpověděla.

„Nezapomněl jsem na ty zatracené pevnosti. Jsou pekelně velké, ale jsou to cíle na fixní orbitě. Když na ně naházíme dost šutrů…“ Geary se zarazil, když Desjaniová zavrtěla hlavou. „Co?“

„Máte pravdu,“ řekla. „Jsou to nehybné cíle. Tak proč je tam postavili? Proč tam pořád jsou? Proč už je někdo nerozstřílel na kusy? Nenávidím enigmy, ale vím, že jsou dost chytré, aby je napadlo, že na cíle velikosti planetoidů můžou házet šutry. Ale ti, kteří tady žijí, vyvinuli při stavbě pevností neuvěřitelné úsilí. Všiml jste si, jak málo asteroidů v téhle soustavě je? Museli většinu z nich použít na stavbu těch pevností. A pokud nejsou úplně šílení, neudělali by to, kdyby ty pevnosti byly jen nehybné bezbranné cíle.“

Geary zíral na mapu soustavy. „Mají nějakou obranu proti šutrům?“

„Bylo by rozumné to předpokládat, pane admirále.“

„Tak to zjistíme. Jak velký je největší šutr na palubě Neochvějného?“

Desjaniová se zazubila. „Máme půltunovou kinetickou střelu.“

„Můžeme ji vypálit na nejbližší pevnost, aniž bychom nějak ohrozili své vlastní lodě?“

Desjaniová vypočítala trajektorii a přikývla. „Mám povolení pálit?“

„Vypusťte to,“ přikázal Geary.

Kinetická střela byl prostě velký kus pevného kovu, dost těžký na to, aby se Neochvějný citelně otřásl, když byla střela obrovskou rychlostí vypálena po trajektorii mířící k nejbližší cizí pevnosti, k té samé, ze které cizinci vyslali na Gearyho flotilu houf sebevražedných útočníků. „Šedesát pět minut do nárazu,“ ohlásila Desjaniová stále s úsměvem na rtech.

Alespoň ona měla teď dobrou náladu.

Kdyby se mohl podívat ven oknem v trupu Neochvějného, kdyby tedy takové okno existovalo místo virtuálních obrazů ukazujících signály ze senzorů, a kdyby byl můstek Neochvějného poblíž trupu lodi, místo aby byl pečlivě skrytý uprostřed, nebyly by na hvězdách venku vidět stopy pohybu. Když si Geary vyvolal obraz Neochvějného, jak ho viděly jiné lodě flotily, byl bitevní křižník maličká tečka domněle visící nehybně ve vesmíru. Nikde ani stopa toho, že se bitevní křižník pohybuje rychlostí nula celá nula pět světla neboli patnáct tisíc kilometrů za sekundu. Na povrchu planety by to byla nemyslitelná rychlost, ale při přesunu na gigantické vzdálenosti mezi planetami to bylo velmi pomalé. Kdyby museli lidé takovými rychlostmi cestovat mezi hvězdami, trvaly by cesty dlouhá desetiletí.

A Geary by neskončil tady, mnohem dál, než se kdy který člověk dostal, a nemusel by se starat o další cizí druh, který možnost setkat se s lidmi nijak nenadchla.

Alespoň nebude alianční vláda moci tvrdit, že neplnil rozkazy. Rozhodně našel hranici oblasti ovládané enigmami.

Geary seděl a sledoval, jak se kolem Neochvějného formuje zbytek flotily. Vlajková loď byla pro ostatní bod, vůči kterému určovaly svou pozici. Geary nacházel útěchu ve sledování toho, jaké zkušenosti a schopnosti sebejistý pohyb lodí prozrazoval.

„Promiňte, pane admirále,“ řekla Desjaniová.

Snažil se, aby sebou necukl, protože ho vytrhla z okamžiku klidu. Zapřemýšlel, na co asi zapomněl. „Co je?“

„Na těch cizích bitevních lodích je něco zvláštního. Všiml jste si, že jejich pohonný systém není ve správné proporci k jejich hmotě?“

Geary se na ni zadíval. „Je menší než u našich bitevních lodí?“

„Ano,“ potvrdila Desjaniová a ukázala na svůj displej. „Naše systémy předpokládají, že v porovnání s našimi bitevními loděmi manévrují asi tak jako naše bitevní lodě oproti křižníkům. Takže budou potřebovat spoustu času, aby se dostaly na rozumnou rychlost, a pohyblivé budou asi jako přežrané prase.“

Zadíval se na masivní lodě cizinců vzdálené na světelné hodiny daleko, stále na svých oběžných drahách, aniž by věděly o přítomnosti Aliance. Jakmile k nim ale dorazí světlo nesoucí informace o příletu lidí, mohly okamžitě zamířit na kolizní kurz. Pak se Geary zadíval na ostatní skokové body představující cestu ven ze soustavy, kde se jako smrtící vězeňští strážci vznášely masivní pevnosti velikosti planetoidů.

„Můžeme jim utéct, ale nemáme kam utéct.“

„Ano, ale…“ Desjaniová se zatvářila nezvykle nerozhodně. „Ty válečné lodě jsou tak postavené z nějakého důvodu. Jsou takové kvůli tomu, jak je používají. Jak byste použil něco takového?“

Geary zavrtěl hlavou a snažil se představit si boj s takovou super bitevní lodí. „Projeli by naší flotilou jako nůž máslem. Nemohli bychom je zastavit. Proto jsou takové? Vyrazí do boje a prorazí čímkoli?“ Ozval se signál komunikátoru. „Omluvte mě, kapitánko Desjaniová.“ Před Gearym se objevil obraz šéflékaře flotily.

Doktor Nasr spokojeně zářil. „Máme částečnou rekonstrukci podoby těch stvoření, pane admirále. Jsme si jistí, že je výsledek velmi přesný.“

„Jak se vám podařilo ty kousky pospojovat?“ zeptal se Geary s nadějí, že u něj odpověď nevyvolá záchvat nevolnosti.

„Jsou různé… ach, myslíte tentokrát? Neměli jsme čas pracovat s pravými pozůstatky a manipulovat s nimi. Jsou stále v karanténě. Ale vytvořili jsme virtuální kopie a hráli jsme si s nimi, dokud se nám je nepodařilo pospojovat.“ Z doktorovy řeči to znělo, jako by bylo skládání malých kousků kdysi živých tvorů dohromady úžasná a fascinující zábava.

Vedle lékaře se objevil velký obraz.

Geary na něj chvíli zíral, neschopný mluvit. Když se vzpamatoval, stisknutím tlačítka poslal obraz dál. „Táňo, takhle vypadají.“

Zvědavě se na něj zahleděla a pak se chvíli dívala na přeposlaný obraz, než cokoli řekla. „To si děláte legraci.“

„Ne.“

„Medvídci,“ ukázala Desjaniová na buclaté chlupaté stvoření. „Zaútočili na nás malí medvídci?“

Stvoření, alespoň jeho virtuální rekonstrukce, bylo asi metr vysoké a pokryté krátkou zakroucenou srstí. Virtuální obraz neukazoval žádnou krev ani odkryté vnitřní orgány, jen rozmazané pasáže, kde zjevně části těla chyběly. Stvoření se zářícíma očkama zasazenýma v buclatých tvářích a krátkým placatým čumákem, hodícím se spíš pro krávu než medvěda, a malýma ouškama vypadalo… roztomile. „Jsou to masožravci?“ zeptal se Geary.

„Ne. Býložravci.“

„Býložravci.“

„Krávy,“ prohlásila Desjaniová tupě. „Malé roztomilé krávy. Sebevražedné malé roztomilé medvídkovité krávy, které staví gigantické válečné stroje.“

Geary se znovu zadíval na obraz a jeho představivost hbitě přikreslila proradný výraz v roztomilých očičkách medvídkovité krávy.

„Pošlete to našim expertům na inteligentní cizince,“ řekl doktorovi. Experti ve skutečnosti nevěděli nic o žádných inteligentních rasách, dokud flotila nedávno nevnikla na území enigem, ale byli ti nejlepší, které na takový úkol měl. „A poručíkovi Igerovi z rozvědky, prosím.“

Než mohl sledovat poslední fázi letu kinetického projektilu vypáleného na nejbližší pevnost, vzdálila se flotila o další tři světelné minuty. A tak viděli výsledky deset minut poté, co k nim ve skutečnosti došlo.

Pětisetkilogramový kus kovu, tvarovaný jako pradávné rakety pro případ, že by potřeboval aerodynamický tvar při útoku na planetární cíl, mířil po oblouku k pevnosti cizinců. Při rychlosti mnoha tisíců kilometrů za sekundu byla jeho kinetická energie obrovská a při dopadu na cíl se všechna uvolní.

Ale pár tisíc kilometrů před cílem se trasa projektilu náhle zakřivila a ve výsledku proletěl čistě mimo.

„Jak to udělali?“ zeptal se Geary.

„To je dobrá otázka,“ odpověděla Desjaniová. „Doufejme, že senzory viděly dost, abychom na odpověď nějak přišli.“

„Jo.“

„A budeme muset probrat to, co senzory zachytily nebo nezachytily, s různými lidmi, abychom dostali různé názory,“ dodala.

„Budu muset svolat schůzi flotily, co?“

„Obávám se, že ano.“

Hlavní flotila cizinců uvidí světlo příletu lidských lodí přibližně za dvě hodiny, téměř ve stejný okamžik, kdy obdrží hlášení z orbitální pevnosti upozorňující na přítomnost narušitelů ve sluneční soustavě. Bližší cizí lodě už lidskou flotilu viděly, ale světlo donese Gearymu informace o jejich reakci až za pár hodin.

O reakci samotné nepochyboval. Ale v tu chvíli bylo nebezpečí dalšího boje s cizinci tak vzdálené, jak jen po dobu jejich pobytu v soustavě bude. Lepší čas na ohlášení svých plánů a diskuzi s kapitány flotily mít nebude.

Geary vyslal ohlášení a napůl si přál, aby mohl místo toho bojovat s cizinci, obával se totiž, že všechny možnosti, které bude mít, budou jen a jen špatné.

DVA

Do konferenční místnosti by se ve skutečnosti vešel sotva tucet lidí, ale díky virtuální realitě se mohla „rozšiřovat“, aby v ní byli i jedinci účastnící se schůze pouze virtuálně. Geary se zadíval na lidi sedící kolem dlouhého stolu, jenž se roztáhl, aby se k němu vešli všichni přítomní. Dívali se na něj kapitáni všech lodí ve flotile spolu s dalšími lidmi, jako byl poručík Iger, šéflékař flotily kapitán Nasr, vyslanci generál Charban a Rionová a několik civilních expertů na cizí inteligenci.

Několik dalších účastníků se skrývalo před zrakem a sluchem ostatních s výjimkou Gearyho a Desjaniové. Bylo to pár pečlivě vybraných představitelů z řad dřívějších válečných zajatců ubytovaných na Monzunu a Tajfunu, kterým Geary povolil naslouchat dění na schůzi. Kdyby o tom věděli jejich kolegové s vysokými hodnostmi a neochvějnou vírou ve vlastní důležitost, trvali by na tom, že se chtějí setkání účastnit (a mluvit na nich), což Geary nehodlal v žádném případě dovolit.

Až příliš velká část schůzí, které Geary pořádal od chvíle, kdy převzal velení nad flotilou, byla na jeho vkus dramatická. Během toho století, které strávil v hibernaci, konference flotily zdegenerovaly na politickou hádku, v níž se velitelé flotily snažili získat u podřízených podporu pro své rozkazy. Geary po probuzení zjistil, že je bezkonkurenčně nejstarší kapitán v alianční flotile, protože svou hodnost získal téměř před sto lety. Pro něj osobně to nic neznamenalo, ale když zemřel admirál Bloch, stal se na základě služebního postupu, na Blochův poslední rozkaz a kvůli vlastní víře v plnění svých povinností, dalším velitelem flotily. Dost tehdejších kapitánů se nechalo přesvědčit některým z těch faktorů, aby Gearyho jako svého velitele uznali. Celý proces, nejen hlasování o dalších krocích, ale i snaha získat podporu podřízených, aby se mohl velitel udržet u moci, přišel Gearymu jako neuvěřitelně špatný. Tehdy jen nejasně chápal, jak dokázalo století krvavé války poškodit velitelskou strukturu flotily i myšlení jednotlivých důstojníků.

Geary se to snažil napravit. Pracoval na tom, pomalu a často velmi bolestivě, ale schůze se pomalu stávaly profesionálnějšími. „V prvé řadě,“ prohlásil Geary, „dnes musím pochválit flotilu za náš poslední boj. Dobrá práce.“

Měl by mnohem větší problémy to říct, kdyby se schůze účastnil i kapitán Vente z posledního Neporazitelného (který už byl v důsledku řízené exploze svého jádra rozptýlený na oblak mezihvězdného prachu). Nicméně Vente už nebyl velitelem lodi, a tak neměl právo účastnit se schůze. Místo toho seděl v uvolněné kajutě na Tanuki a o schůzi ani nic nevěděl.

„Měli jsme i nějaké ztráty,“ pokračoval Geary. „Nechť naše mrtvé přivítají jejich předkové se ctí, jakou si zaslouží.“

Kapitán Badaya se zamračil a upřel pohled na povrch stolu. „Pomstíme Neporazitelného. Možná Aliance konečně přestane to prokleté jméno novým bitevním křižníkům dávat.“

„Už by se to nestalo ani tak,“ upozornil ho kapitán Vitali z Opovážlivého. „Od konce války se nové lodě nestaví. Nebude žádný nový bitevní křižník, který by to jméno mohl dostat.“

Geary se zadíval do očí kapitánu Smythovi, který na své tváři sice nedal nic znát, ale na očích mu bylo vidět, že ví, o čem Geary přemýšlí. Pokud byly informace odhalené Smythem a jeho lidmi správné, alianční vláda stále stavěla nové lodě, jen se to snažila udržet v tajnosti před Gearym a jeho flotilou. Proč tomu tak bylo, to byla jedna z mnoha otázek, na které Geary hledal odpověď.

V tuto chvíli bylo ale nejlepší vést konverzaci jiným směrem. „Chci především pochválit výkon, který v boji odvedl Orion.“

Komandér Shen v odpověď jen nabručeně přikývl, zatímco mu další důstojníci vyslovovali chválu. Většina z nich. Někteří, možná z důvodů nějakých zbytků věrnosti ke kapitánovi Numosovi, zachovávali neutrální výrazy. A kapitánka Jane Gearyová se neúspěšně snažila skrýt své zklamání, že byl pochválen Shen místo ní.

„Pochvalu si zaslouží má posádka,“ prohlásil Shen a jeho obvyklý výraz nespokojenosti a nabručenosti ještě nabral na síle. Shen nebyl žádný diplomat a zjevně ho nikdy nenapadlo, že by mělo smysl podlézat nadřízeným, ale Orion v bitvě bojoval velmi dobře. Co se Gearyho zkušeností týkalo, bylo to snad poprvé, co Orion odvedl svou práci dobře. Možná měla Desjaniová pravdu a bez ohledu na první dojmy byl Shen důstojník, který konečně dokáže udělat z Orionu bojeschopnou loď.

„Za druhé,“ navázal Geary, „bych chtěl shrnout všechny dostupné informace o procesu, kterým se dokázali cizinci ubránit před kamenem vypáleným na jejich pevnost. V tuto chvíli nevíme vůbec nic. Všichni jste dostali přístup k záznamům ze senzorů. Rád bych slyšel, co si o tom myslíte.“

Jako první promluvil komandér Neeson z Nesmiřitelného: „Nejdřív jsem si myslel, že to musí být magnetismus. Extrémně silné a soustředěné magnetické pole schopné odvrátit od pevnosti jakýkoli projektil z kovu reagujícího na magnetické síly. Ale tak silného pole by si naše senzory všimly.“

Kapitán Hiyen z Odvety rozvážně pokýval hlavou. „Ale zpozorovaný výsledek by tomu odpovídal. To znamená, že jde o něco, co se chová jako takové magnetické pole. Možná by to bylo stejně efektivní i na nemagnetické materiály.“

„A to něco by bylo…?“ zeptal se kapitán Duellos z Inspirace.

„Nemám tušení,“ odpověděl Hiyen. „Jen můžu s přesvědčením říct, že to musí vyžadovat obrovské množství energie.“

„Souhlasím. Víc energie, než by dokázala vyprodukovat jakákoli loď,“ řekl Neeson.

Kapitán Tulev přikývl a zasmušile dodal: „Tak už víme, proč je ta pevnost tak velká. Musí být, pokud se do ní mají vejít generátory potřebné pro napájení obranného mechanismu.“

Od smrti kapitánky Cresidové byli Neeson a Hiyen nejlepší zbývající vědečtí teoretici mezi důstojníky flotily. Jelikož teoretici už svůj názor vyslovili, obrátil se Geary ke kapitánu Smythovi: „Co si o tom myslí technici?“

Smythe bezradně rozhodil rukama. „Konsensus mezi mými techniky říká, že to cizinci nemohou dělat, přesně jak říkal komandér, aniž by vysílali extrémně silné a lokalizované magnetické pole. Což nedělají. Proto z praktického hlediska nemáme nejmenší tušení, jak to dělají.“

Generálka Carabaliová, velitelka mariňáků nesených na palubách lodí flotily, náhle udeřila pěstí do stolu. „Ať už to dělají jakkoli, jejich hlavní planeta musí mít stejnou ochranu.“

Všichni se na ni zadívali a Desjaniová přikývla. „Musí. Je dobře, že jsme neplýtvali projektily na odvetné bombardování.“

Generál Charban stále zíral na Carabaliovou a pak řekl: „Takový obranný systém by pro nás měl nevyčíslitelnou cenu. Naše planety by nemohly být zasaženy bombardováním z vesmíru…“

Nemusel tu myšlenku dokončovat. Během sto let války se Syndikovanými světy zahynul při takovém bombardování bezpočet lidských bytostí a celé planety byly vyhlazeny.

„Jak tu techniku získáme?“ zeptala se Rionová tvrdým hlasem, jasně znějícím v tichu, jež nastalo po Charbanově prohlášení. „Souhlasím. Mělo by to pro nás neuvěřitelnou cenu. Ale jak se k tomu dostaneme? Ani s námi nechtějí mluvit. Na žádnou z našich zpráv neodpověděli.“

„Nájezd?“ zeptal se kapitán Badaya, ale pak si sám odpověděl: „I kdybychom se nemuseli bát, že na nás vypustí dalších pár set sebevražedných letounů, jakmile se k té pevnosti přiblížíme, jak bychom mohli vyřadit lokální obranu, když naše bombardování dokáží odrazit? Jak provedeme výsadek raketoplány, když i ty může ten systém odklonit z dráhy?“

Carabaliová zavrtěla hlavou. „Raketoplány snažící se dostat na povrch jedné z těch pevností by byly zničené zbraněmi, které naše senzory jasně vidí. Pokud flotila nedokáže palebné systémy zlikvidovat, neexistuje způsob, jak dovnitř dostat nějakého mariňáka. Ne živého.“

„Co výbava pro maximální maskování?“ tlačil Badaya dál.

„Nemám jich dost, abych mohla vyslat rozumnou sílu. I kdyby se všichni dostali na místo, bylo by to jako házet zrnko písku na horu.“ Carabaliová se na chvíli odmlčela a zamračila se. „A ani nevíme, jestli naše maskování bude stačit na senzory, které ti cizinci používají. Možná ano. Možná ne.“

Badaya se zamračil. „Zjistili bychom to jedině tak, že bychom to zkusili.“

Na tváři generálky Carabaliové se objevila bouře emocí, ale než stačila vybuchnout, vložil se do řeči Geary: „Jsem si jistý, že kapitán Badaya nenavrhuje, abychom to zkusili. Jen poznamenal, že nemáme jinou možnost, jak prověřit technické možnosti cizinců. Přímý útok s takovou nejistotou by měl smysl jen v případě, že bychom byli naprosto zoufalí. A v takové situaci ještě nejsme.“

Carabaliová se uklidnila a na Badayovi bylo vidět, že ho její reakce polekala. „Ano. Samozřejmě že jsem to myslel takhle.“

„Jednu věc víme,“ upozornil ostatní Tulev. „Enigmy s těmito cizinci sousedí neznámý počet let. Ale oni tu techniku nemají. Když jsme bombardovali enigmy, projektily vždy dorazily do cíle. Enigmy, navzdory všem jejich trikům a důrazu na podvody, se všemi červy a trojskými koňmi.“

„Možná kdybychom jim řekli, že jsme nepřátelé enigem…“ začal Badaya.

„Zkoušeli jsme to,“ přerušila ho Rionová. „Žádná odpověď.“

Badaya se při přerušení zatvářil podrážděně a pak se zadíval na Gearyho: „Admirále, co víme o zdejších obyvatelích?“

„Že je to krvežíznivá sebranka,“ odpověděl kapitán Vitali. „Stejně jako enigmy.“

Geary aktivoval ovladač a nad stolem se objevil zrekonstruovaný obraz cizince, z pohledu všech účastníků přímo před nimi.

Nastala chvíle ticha. Někdo se zasmál. Někdo jiný zanadával.

„Plyšoví medvídci?“ zeptal se nakonec nevěřícně komandér Neeson.

„Plyšové medvídkovité krávy,“ opravila ho Desjaniová.

Doktor Nasr se zamračil. „To není z lékařského hlediska přesné. Jejich DNA nemá žádnou spojitost s medvědy ani krávami. Ale z kusů nalezených a použitých k rekonstrukci jsme si jistí, že jsou to býložravci, že jsou inteligentní a jejich ruce jsou vhodné pro jemnou motorickou manipulaci.“

„Moment,“ řekl Badaya. „Býložravci? Zaútočila na nás banda…“ zadíval se na Desjaniovou a dodal: „Krav?“

„Možná jsou to otroci nějakého jiného dravého druhu, který je vyslal na sebevražedný útok,“ nadhodil velitel jednoho z křižníků.

Poručík Iger zavrtěl hlavou. „Konečně se nám podařilo dešifrovat systém, který používají k vysílání videosignálu. Prozatím jsme viděli spoustu zobrazení těchto stvoření, ale nic, co by byť jen naznačovalo, že je tady něco dalšího, co by je ovládalo nebo mělo stejné postavení v jejich společnosti. Naše pozorování hlavní obydlené planety neukazuje nic, co by odpovídalo existenci vládnoucí třídy dravců. Všechno je uniformní. Každá budova, každý čtvereční metr povrchu. Nikde žádná variace. Vládnoucí třída predátorů by měla téměř určitě své vlastní budovy a kolem nich otevřené prostory.“

Duellos se na Igera zamračil. „Žádná variace? Monolitická kultura?“

„Tak to vypadá, pane.“

„Jaký počet obyvatel planety odhadujete na základě informací, které máme dostupné?“ zeptal se Geary.

„Nejméně třicet miliard, pane admirále. To je ten nejnižší možný odhad.“ Igor postřehl výrazy úžasu a nedůvěry a vzpurně se rozhlédl. „Jsou natlačení na sebe jako sardinky. Všude.“

„Stádní zvířata.“ Všichni se zadívali na profesorku Shwartzovou, jednu z civilních expertek. „Stádní zvířata,“ zopakovala. „Býložravci. Na záběrech, které poručík Iger dokázal zachytit, je vždy vidíme v davech, i když je v místnosti nějaký volný prostor. Tlačí se na sebe schválně. Jsou spokojení, když jsou namačkaní v těsné skupině, a nemají rádi samotu.“

Badaya zavrtěl hlavou. „Možná, ale krávy? Agresivní útočící krávy?“

„Myslíte si, že býložravci nejsou nebezpeční?“ zeptala se Shwartzová. „Naopak, mohou být velmi nebezpeční. Mezi nejvražednější zvířata na staré Zemi patřil hroch. Další byli… sloni. A… nosorožci. Všechno býložravci. Ale pokud si myslí, že je nebo jejich stáda něco ohrožuje, útočí. Rychle, odhodlaně a se smrtícími následky. Zbraně s dostatečnou palebnou silou je dokázaly zastavit. Nic jiného ne.“

„To odpovídá boji, který jsme s nimi svedli,“ uznal Duellos.

„A odpovídá tomu nezájem o komunikaci,“ dodala Shwartzová. „Nechtějí se s nikým bavit. Nevyjednávají, protože pro ně je každý nepřítel, který je chce zabít. Predátoři. Nevyjednávají s predátory! Buď je zabijí, nebo jsou zabiti.“

„Ale vyjednávali by mezi sebou,“ nadhodil Neeson. „Nebo ne? Stádní zvířata. Dělají, co chce vůdce stáda, že?“

„Nejméně třicet miliard,“ zamumlal Charban. Konferenční software jeho hlas zachytil a přehrál všem ostatním. „Co se stane, když stádní zvířata vyhubí všechny predátory? Stádo roste a roste.“

„Jak to, že nevyhladoví?“ chtěl vědět Badaya.

„Proč lidé nevymřeli hladem na staré Zemi, když jejich počty vzrostly z tisíců na miliony a pak miliardy? Jsme inteligentní. Naučili jsme se, jak vyrábět víc jídla. Mnohem víc jídla. A tohle jsou inteligentní býložravci.“

„Jsme hrozba,“ prohlásila profesorka Shwartzová. „Ukázali jsme jim obrazy sebe sama, když jsme se snažili o komunikaci. Z našich zubů jasně vidí, že jsme v lepším případě všežravci, možná čistí masožravci. Nestali se vládci své planety tak, že by byli pasivní nebo pokorní. Musí být schopní jednat agresivně, když se cítí ohroženi. Takže se budou snažit zničit nás dřív, než je zabijeme a sežereme.“

„A když jim budeme říkat, že je nechceme sníst, nebudou nám naslouchat?“ zeptal se Duellos.

„Ne, jistěže ne. Kdybyste byl ovce, věřil byste slibům vlka?“

„Nemyslím si, že bych dostal druhou příležitost,“ odpověděl Duellos.

„Jsou jako enigmy,“ prohlásil Badaya se zřejmou nechutí. „Chtějí nás zabít a nestarají se o životy svých vlastních… lidí. Jsou ochotní bez váhání zahájit sebevražedné útoky.“

Tichý souhlas, který zavládl v místnosti, porušil generál Charban: „Kapitáne, kdybyste byl členem inteligentní cizí rasy a sledoval byste posledních sto let během války se Syndiky chování lidské rasy, dospěl byste k názoru, že lidem záleží na životech jiných lidí? Nebo byste si myslel, že jsme ochotní zabíjet bezpočet lidí bez známek zaváhání nebo lítosti?“

Badaya zrudl a marně hledal vhodnou odpověď.

„To není to samé,“ namítl kapitán Vitali ostře.

„My to víme, nebo si myslíme, že to víme,“ pronesl pomalým hlasem Tulev. „Ale některé z našich činů nám žádnou čest nepřinesly. Sami si to dobře uvědomujeme. Pro vnějšího pozorovatele to může vypadat mnohem hůř.“

Nastalo několikasekundové ticho. Všichni věděli, že Tulevovu domovskou planetu vyvraždili Syndici. Planeta byla stále na svém místě, ale v celé sluneční soustavě přežívala jen hrstka zatvrzelých lidí obsluhujících obranné instalace pro případ, že by se Syndikové někdy vrátili. Na planetě kdysi plné života zůstávaly jinak jen krátery a trosky.

„To nemůžu popřít,“ řekl nakonec ztuhle Badaya. „Ale faktem zůstává, že my jsme nezaútočili okamžitě po svém příletu sem. My komunikaci neodmítáme. Musíme se k těm tvorům chovat jako k nepřátelům, protože nám jinou možnost nedávají.“

„Pokud jsou to stádní zvířata,“ poznamenala kapitánka Jane Gearyová z Neohroženého, „a my jsme predátoři, tak se tak chovejme, ať nás respektují.“

„To rozhodně!“ souhlasil Badaya.

Nádhera. Gearyho praneteř naváděla Badayu, který nikdy k bezhlavému jednání podporu nepotřeboval. Než mohl Geary odpovědět, předběhla ho Desjaniová suše ironickým tónem: „Ty krávy mají zbraně. Velké zbraně.“

„Nikdy jsem neměla ráda krávy,“ dodala generálka Carabaliová. „Těžce ozbrojené krávy se mi opravdu nelíbí. A představa nejméně třiceti miliard ozbrojených krav je dost hrozná.“

Duellos přikývl. „Trvalo by hodně dlouho, než bychom jich pozabíjeli všech třicet miliard. Živých štítů mají dostatek a jsou ochotní obětovat členy stáda, pokud se tím ochrání stádo jako celek.“

„Dobrá,“ prohlásil Geary. „Co se týče povahy těch stvoření, pořád převážně spekulujeme. Víme, že mají obranný systém proti kinetickým zbraním, který nám chybí, a že mají velmi velké válečné lodě a spoustu malých letounů. Jelikož je jich obrovský počet, musíme předpokládat, že proti nám mohou nasadit obrovské zdroje. Právě teď prolétáme okrajem soustavy k dalšímu skokovému bodu. Při naší současné rychlosti, kterou stejně musíme udržovat tak dlouho, dokud neopravíme škody z boje, se k tomu bodu dostaneme za čtyřicet jedna hodin. Budeme se držet současného vektoru, dokud si nepromyslím naše možnosti a nenajdu způsob, jak se přes skokový bod nebo kterýkoli jiný dostat, aniž bychom ztratili při čelní srážce s medvědokrávami polovinu flotily.“

„Co je naším cílem?“ zeptala se Jane Gearyová.

„Naším cílem je opustit tuhle sluneční soustavu a pokračovat k další hvězdě ve směru zpátky k aliančnímu území.“

„To je hlavní cíl, pane admirále. Jako prozatímní cíl bychom si měli určit likvidaci místní hrozby.“

„Naším úkolem je zkoumat a pozorovat,“ odpověděl Geary a doufal, že se mu daří udržet klidný tón. „Tato stvoření zjevně s enigmami dobře nevychází, a tak nevidím důvod, proč je zbytečně oslabovat. Právě hrozba, kterou představují, může být důvodem, proč enigmy nesoustředí veškerou svou sílu na lidstvo. Ani nevím, jak bychom je mohli porazit, aniž bychom utrpěli závažné ztráty. Pokud to bude nezbytné, cestu ven si probojujeme a zničíme vše, co se nás pokusí zastavit. Ale raději bych neztratil ani jednu další loď nebo lodníka.“

Kapitánka Bradamontová z Draka zaťukala do ovladače a vyvolala před sebou jasně viditelný obraz jedné ze super bitevních lodí cizinců. Bradamontová k tomu nic neřekla a nechala obraz cizího obra, aby mluvil sám za sebe.

Badaya na obraz chvíli zíral a pak neochotně přikývl. „Ty jejich supervelké bitevní lodě jsou opravdu impozantní.“

„Vypadají impozantně,“ namítla Jane Gearyová.

„To je vše, s čím můžeme zatím pracovat. Víme příliš málo o schopnostech těch tvorů.“ Badaya se ušklíbl na generálku Carabaliovou. „Mariňáci nemají chuť ověřit nepřátelskou bojeschopnost po zlém a já mám z představy boje s tímhle obrem stejný pocit. Možná časem dokážeme zjistit víc a najít jejich slabiny, ale do té doby má admirál Geary pravdu, když se chce vyhnout slepé čelní srážce s nepřítelem.“

Desjaniová zamaskovala překvapené zalapání po dechu kašlem a pak věnovala Gearymu užaslý pohled, kterému moc dobře rozuměl. Badaya říká, že bychom se měli vyhnout slepému útoku? Možná konečně začíná dostávat rozum.

Nadšení kapitánky Jane Gearyové opadlo, když ji Badaya nepodpořil, nicméně jen na chvíli. „A co enigmy, pane admirále? Budeme se jim nadále věnovat?“

„Ano, pořád z nich mám obavy,“ odpověděl Geary, ačkoli v poslední době o nich moc nepřemýšlel, jelikož se musel starat o okamžité problémy. „Generál Charban považuje přítomnost obrany na hranicích s enigmami za náznak špatných vztahů mezi místními a enigmami.“ Obrátil se k místu, kde seděly virtuální obrazy dvou přítomných civilních „expertů“. „Co si o tom myslíte vy?“ zeptal se.

Profesorka Shwartzová a doktor Setin se na sebe zadívali a pak Setin opatrně začal: „Enigmy nás pronásledovaly po svém vlastním území, ale tohle není jejich prostor. Zachování si vlastního soukromí je pro ně zjevně silná motivace, ale pokud tady nejsou, nemůžeme v této soustavě ohrožovat jejich soukromí.“

„Místní obyvatelé jsou zjevně okamžitě připraveni jednat proti komukoli, kdo sem tím skokovým bodem dorazí,“ dodala profesorka Shwartzová. „Pokud víme, dá se očekávat, že ten bod mohly použít jedině enigmy. Takže jak říkal pan generál, obranný systém musí být určený pro ochranu před enigmami.“

„Což znamená, že se můžeme soustředit na místní cizince a na hrozbu, kterou pro nás představují,“ shrnul to Geary. „Ještě něco?“

„Mám návrh, pane admirále,“ promluvil znovu komandér Neeson. „Ti cizinci snadno odvrátili standardní kinetickou střelu vypálenou na nejbližší pevnost. Inženýři kapitána Smytha by mohli vyrobit nové kinetické střely naplněné senzory. Mohli bychom je vypálit na nejbližší pevnost, jednu za druhou, a snad by se nám podařilo zjistit víc o funkčnosti jejich obranného systému díky tomu, že ze senzorů získáme více dat o tom poli nebo síle, kterou používají.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Geary. „Kapitáne Smythi?“

Smythe se zadíval na jednoho z kapitánů zásobovacích lodí. „Bude to zajímavá výzva, pane admirále. Můžeme taky vyrobit nové střely za použití různých materiálů. Různé slitiny, kompozity a tak dál, abychom viděli, co s nimi ten obranný systém dokáže udělat. Musím ale upozornit, že mi to ubere pracovní kapacitu určenou na jiné aktuální úkoly.“

„Rozumím.“ Jiné aktuální úkoly. Především to byla neustálá snaha nahradit díly všech lodí flotily, které se blížily ke konci své životnosti. Zdálo se, že vždy, když se flotile podaří alespoň částečně ten problém zpacifikovat, objeví se něco, co vyžaduje pozornost zásobovacích lodí. „Pusťte se do toho. Před každým vypuštěním si ode mne vyžádejte schválení, jen pro případ, že bychom nějak uspěli ve snaze komunikovat s těmi, ehm…“

„Plyšovými medvědokrávami,“ řekla Desjaniová.

„Co jim říkat jen medvědokrávy?“ zeptal se kapitán Vitali. „Připadám si směšně, když se mluví o boji s nějakými plyšáky.“

„Jsou roztomilí,“ řekl Duellos. „Ne snad, že by na tom nějak záleželo.“

„To nezáleží,“ souhlasila Desjaniová. „Dokážu zabíjet i roztomilé nepřátele, když se mě snaží zabít.“

„Budeme jim říkat medvědokrávy,“ prohlásil Geary. Bylo mu líto, že je mnohem obtížnější vymyslet, jak se ze sluneční soustavy dostat s nezničenou flotilou, než určit jméno pro rasu odhodlanou lidské lodě zničit.

„Mám ještě jednu otázku,“ řekl kapitán Hiyen.

„Ano?“ přeptal se Geary, když Hiyen sám nepokračoval.

„Proč jsme vůbec tady? Proč jsme na světelné roky daleko od syndického území a ještě dál od domova? Proč jsme se vůbec dostali do téhle situace?“

Kolem stolu zavládl jiný druh napětí. Jak Geary přejížděl pohledem z jednoho obličeje na druhý, konferenční software mu automaticky přibližoval každého, na koho se zrovna zadíval. Viděl jim v tvářích nejrůznější emoce, od nespokojenosti po tvrdohlavost, ale až příliš mnoho z nich tu otázku vítalo.

Bál se otevřeného položení té otázky, protože odpověď na ni nebyla jednoduchá. Ne, když velká část flotily věřila, že Black Jack Geary vládne Alianci ze stínů. Jen to přesvědčení zabránilo přímé vzpouře části vojenských sil, která v nekonečné válce utrpěla neskutečné ztráty a která to z větší části dávala za vinu civilní vládě. Flotila, přes svou moc a sílu, v sobě měla prázdnotu vyvolanou válečnou únavou a velkými nároky trpěnými příliš dlouho. Až příliš mnoho přátel a příbuzných zemřelo, příliš mnoho techniky bylo využíváno až nad navržené limity. Aliance se v důsledku stoleté války, teprve nedávno vyhrané, začínala na okrajích rozmělňovat. Výše postavení důstojníci byli vážně zkorumpovaní vnitřním politikařením a opovrhovali politikou civilní vlády.

Geary se mohl jen snažit navzdory všemu držet Alianci pohromadě a doufat, že k rozpadu nedojde. Pokud by v tu chvíli neudržel flotilu jednotnou, pokud by se některé lodě z Callaské republiky, mezi něž patřil i kapitán Hiyen a bitevní loď Odveta, rozhodly odpojit, hrozilo, že se nikdo z nich domů nevrátí.

Než mohl Hiyenovi odpovědět Geary, postavila se Viktorie Rionová. „Kapitáne Hiyene,“ řekla, „pokud si přejete vědět, proč jsou lodě Callaské republiky stále přičleněné k alianční flotile a pod velením admirála Gearyho, mohu vám nejlépe odpovědět já. Přivezla jsem s sebou rozkazy od vlády Callaské republiky, v jejichž důsledku jste tady s námi.“

„Proč?“ chtěl vědět Hiyen. „Nikdy nám nikdo neřekl proč. A teď zase stojíme tváří v tvář smrti, tak daleko od domova. Riskujeme životy a díváme se, jak naši přátelé umírají, chceme tedy snad moc, když si přejeme vědět, proč se nemůžeme vrátit domů?“

Rionová bezradně rozhodila rukama a nechávala na sobě znát své sympatie. „Já nevím, kapitáne Hiyene. Víte, že mě z vlády po volbách odvolali ještě předtím, než byly ty rozkazy vydány. Jelikož jsem byla požádána Aliancí, abych ve flotile zaujala jinou pozici, dostala jsem také za úkol přinést rozkazy od Callaské republiky. Ale nikdo se mě neptal a ani se mnou vaše rozkazy nekonzultoval. To rozhodnutí učinila nová callaská vláda.“

Kapitán Hiyen zaváhal a zadíval se na Gearyho.

„Rozkazy pro vaše lodě mě překvapily,“ řekl Geary. To byla pravda. Měl v plánu poslat ty lodě domů společně s jejich kolegy z Federace Trhliny. „Jak už jsem vám říkal, nežádal jsem o vás. Nebudu lhát, jsem rád, že máme vaše lodě a jejich posádky s sebou. Ale Callaská republika a Federace Trhliny jsou nezávislé mezihvězdné mocnosti, které se samy rozhodly spojit s Aliancí. Nemohu jim říkat, co mají dělat. Nechci jim říkat, co mají dělat. Jsou to svobodné národy.“

Badaya rezignovaně vzhlédl. Navrhoval Gearymu, ať udrží republiku a federaci v Alianci silou, dokud mu Geary nevysvětlil, že by se tak chovali jako nenávidění Syndikové.

„Pane admirále.“ Komandérka Sinicrope z lehkého křižníku ukázala rukama na své kolegy sedící kolem. „Nejde jen o spojenecké lodě. Všichni z nás z Aliance jsme vstoupili do flotily, abychom bojovali proti Syndikům. Bojovali jsme, abychom je porazili. A dokázali jsme to. Chápu, že musíme vědět více o vzdálených hrozbách, než se z nich stanou blízké hrozby, ale tohle je hodně daleko od Aliance, pane admirále, a stojíme proti nepřátelům, kteří nemají nic společného se Syndikovanými světy.“

Desjaniová se chystala promluvit, ale Duellos ji předběhl: „Ano, porazili jsme Syndiky. Pod velením admirála Gearyho.“

„O tom nikdo nepochybuje, kapitáne Duellosi. Jiného velitele bych sem nenásledovala.“

„A admirál Geary už oznámil, že po této hvězdě zamíříme zpět domů.“

„Ano,“ souhlasila komandérka neochotně.

Rionová pořád stála na nohou a vložila se do hovoru. Tvářila se, jako by si nijak nevšímala hněvu a opovržení, se kterými se na ni velká část důstojníků dívala, ať už to vyjadřovali otevřeně, nebo své pocity jen špatně maskovali. Ale hned její první slova vyvolala na jejich tvářích změnu a hněv vystřídaly rozpaky.

„Vím, že co se vás týče, patřím mezi nepřátele. Přestože jsem s vámi sdílela nebezpečí, s nímž jste museli bojovat, přestože stále riskuji život po vašem boku, přestože můj manžel, důstojník flotily, který byl považován za mrtvého a teď je znovu s námi, vytrpěl mnoho z rukou Syndiků. Klidně mi nedůvěřujte. Myslete si o mně, co jen chcete. Ale také pomyslete na to, co jsme viděli na území dřív ovládaném Syndikovanými světy. Přemýšlejte o kolapsu centrální moci, o šířícím se chaosu, o planetách, které kvůli válce musely platit životy svých lidí i materiálem a teď se musí vyrovnat s budoucností bez spojenců nebo přátel.

Také se chci vrátit domů,“ dodala Rionová smutným tónem, který se v tichu místnosti rozléhal na všechny strany. Když Geary slyšel její proslov, její emoce apelující na všechny ostatní sdílející stejné pocity, pochopil konečně, jak se Rionová dokázala vyšplhat k vysokému politickému postavení.

„Ale nemůžu,“ pokračovala Rionová. „Protože musím dál pracovat a zajistit, že se Aliance nerozpadne stejně jako Syndikované světy. Tato flotila je mocným symbolem Aliance. Jste jejími představiteli. V mnoha ohledech jste to nejlepší z celé Aliance. A pokud půjdete svou vlastní cestou, pokud se rozhodnete, že čas obětovat se pro ostatní už skončil, co se stane s Aliancí, která k vám vzhlížela a stále vzhlíží? Která od vás nečeká jen ochranu, ale také ve vás vidí příklad ctností ceněných našimi předky? Jednoho dne se vrátíte domů. Všichni. Kromě admirála Gearyho.“ Ukázala na něj tak nečekaně, že nemohl nijak reagovat, mohl pouze stát a sledovat, jak Rionová pokračuje. „Jeho domov je ztracený sto let v minulosti, obětovaný v první bitvě války, obětovaný pro Alianci. Zachránil tuto flotilu, zachránil Alianci a nezradí ani vás, ani Alianci. Nežádám vás, abyste mi věřili. Ale věřte jemu. Naslouchejte mu. Black Jack Geary vás dostane domů, ale pokud vás požádá, ať své domovy opustíte, má k tomu dobrý důvod. Pro Alianci a pro naše domovy.“

Posadila se a ignorovala užaslé výrazy důstojníků stejně jako naprostý šok, se kterým Desjaniová s otevřenou pusou Rionovou sledovala, dokud se nevzpamatovala a zase ústa nezavřela. Pravděpodobně nikdo kromě Gearyho nemohl postřehnout změnu v očích Desjaniové, když překonala překvapení z proslovu Rionové a zamaskovala své pocity. Ale Geary zřetelně viděl, jak jí v očích narůstá podezření.

Kapitán Hiyen se ztuhle postavil do pozoru. „Stahuji svou otázku, pane admirále. Ne proto, že by neměla být položena, ale protože byla zodpovězena.“

Gearyho ovládaly rozpaky a chvíli mu trvalo, než dokázal promluvit: „Pokud je to vše, děkuju vám všem. Dám vám vědět, jak se vyvíjejí naše další plány.“

Obrazy kapitánů účastnících se schůze virtuálně začaly po jejím konci rychle mizet a spolu s nimi se zmenšovala i domnělá velikost stolu a celé místnosti. Geary zamrkal, aby se zorientoval, a obrátil se, aby následoval Desjaniovou ven. Zarazil se, když viděl, že na něj Rionová čeká.

„Děkuju vám,“ řekl.

Pohrdavě mávla rukou. „Věděla jsem, že jste příliš pokorný a skromný, než abyste dokázal říct, co bylo třeba. Máte chvilku?“

„Děje se ještě něco?“ Uvědomil si, že má v hlase obviňující tón, vyvolaný záhadným chováním Rionové v posledních měsících. Nebyl si jistý, jak na to bude politička reagovat.

Desjaniová se podívala s neutrálním výrazem ve tváři na Rionovou a pak na Gearyho gesto odešla z kajuty a zavřela za sebou. Geary a Rionová tak zůstali sami.

Rionová přikývla. „Víte, že odpověď, kterou jsem jim poskytla, je jen jako přiložení obvazu na živou ránu. Problém stále zůstává.“

„Věřte mi, že si to uvědomuju.“

„Jakmile bude flotila na cestě domů, hodně to morálce pomůže. Jednou už jste je domů dostal. Věří, že to dokážete znovu.“ Zamyšleně se mu zadívala do očí. „Dokážete to, že ano?“

Tohle byla stará Rionová, sarkastická a vyzývavá, i když mu zrovna nabízela pomoc.

„Doufám,“ odpověděl Geary. „V tuto chvíli si nejsem jistý, jak se z téhle soustavy dostaneme, ale pracuju na tom.“

„Ne sám.“ Prohlásila to tak, až to zaznělo jako příkaz.

„Táňa mi pomůže a řeknu si o každou další pomoc, kterou budu potřebovat.“

„To je dobře. Pracovní vztahy mohou někdy utrpět, když se k nim přidají i osobní.“ Rionová sklopila oči a nakřivila rty. „Jsem připravená odpovědět vám na jednu otázku, admirále.“

Zadíval se na ni s obnovenou nedůvěrou. „Od začátku mise se chováte, jako byste na ramenou nesla extra velký náklad různých tajemství, paní vyslankyně. Proč jste najednou ochotná podělit se o jedno z nich?“

„Okolnosti, admirále. Za předpokladu, že mám rozkazy, jejichž znění vám není známé, mohlo objevení nové rasy inteligentních cizinců aktivovat další jejich část.“

„Ach tak. Jednu otázku?“ Odpověděla přikývnutím. „Fajn. Jaké jsou vaše rozkazy?“

Věnovala mu pohled, jakými ho dřív častovala běžně, sotva maskované pobavení s náznakem pocitu nadřazenosti. „Na tu nemůžu odpovědět. Zkuste to jinak. Navrhovala bych ptát se spíš na to, co udělám, ne na to, co mi přikázali.“

Geary se posadil a ukázal jí na jedno z prázdných křesel. „Viktorie, rád bych věděl, co chcete udělat.“

Rionová se posadila a zadívala se mu do očí: „Udělám vše, co bude v mých silách, aby se flotila vrátila domů.“

„To je nějaká změna?“

„V tom, co chci udělat, nebo v tom, co říkají mé rozkazy?“

„Rád bych věděl obojí.“

„To jsou dvě otázky,“ prohlásila Rionová. „Možná dokonce tři.“

„Můžete mi říct, od koho ty rozkazy máte?“

„Ne,“ odpověděla a sklopila oči. Najednou se tvářila zachmuřeně. „Je to… slibuji, admirále, že jsem na vaší straně, i když byly prozatím mé možnosti omezené.“

„Dobře.“ Mohl jí věřit? Ale aspoň s ním znovu mluvila. „Pracujete s někým? Předpokládám, že máte v mé flotile své agenty.“

„Možná.“

„Nevíte, co se stalo s kapitánkou Jane Gearyovou? Nevíte, proč se najednou začala chovat tak agresivně?“

Rionová pozvedla obočí. „S tím nemám nic společného. Nevím o tom, že by se ji někdo snažil přesvědčit, aby se najednou chovala jako potomek kapitána Falca. To samozřejmě neznamená, že někdo takový neexistuje, ale pokud vím, změnila se sama od sebe.“

Neměl tušení proč, ale věřil Rionové. Ať už změnu v chování Jane Gearyové vyvolalo cokoli, na Rionovou to svést nemohl. „Co nevím a potřebuju vědět?“

„To je další otázka,“ zamávala na něj Rionová káravě prstem. „Začínáte taky být celkem agresivní, admirále.“

Naklonil se a zadíval se jí do očí. „Na tom, co dělám, závisí spousta životů, paní vyslankyně.“

„To ano.“ Chvíli mlčela a za očima jí běžely skryté myšlenky, než se na něj znovu zadívala. „Opravdu věřím, že víte o všem, co v tuto chvíli potřebujete vědět. Možná víte něco, co já ne.“

„Přál bych si vědět, co vás poslední dobou žere.“

Zachmuřila se. „Mé priority se nikdy nezměnily.“

Což znamenalo Alianci a jednoho konkrétního muže. „Jak se vede Paolovi?“ Její manžel, zajatý během války a považovaný dlouhou dobu za mrtvého, byl nedávno osvobozen ze syndického pracovního tábora. Geary o Paolu Benanovi dostal hlášení od zdravotníků, takže znal jeho stav, ale chtěl vědět, co mu řekne Rionová.

Chvíli neodpovídala a pak zavrtěla hlavou. „Zdravotníci na něj dávají pozor.“ Bylo to prohlášení, ne otázka. „Sledujte ho.“

Její tón nebyl Gearymu příjemný. „Jste v bezpečí?“

„Nevím. Věřím, že ano. Předpokládám, že mu Syndikové něco udělali, něco, na co se sám nepamatuje a co jeho lékaři nepostřehli. Je to pořád velmi rozzlobený muž, admirále.“ Rionová se opět zadívala přímo na něj. „Řekla jsem mu, že se od vás musí držet dál, jinak ho opustím. Proto už nedošlo k dalším konfrontacím. Jsem to poslední kotevní lano, které ho spojuje s tím, co dřív byl, a kterého se může držet.“

Nesl na ramenou ohromnou zodpovědnost a v rukou měl množství životů, ale i tak u něj tohle relativně malé lidské drama vyvolávalo smutek a pocit viny. „To je mi líto.“

„Nemáte čeho litovat. Já jsem pronásledovala vás a vy jste to skončil dřív, než jsme zjistili, že Paol žije. Hlavně dostaňte flotilu domů.“ Najednou se zase chovala profesionálně. „Jste dostatečně soustředěný na aktuální situaci? Věřím, že má generál Charban pravdu a že nás sem enigmy pronásledovat nebudou. Ale nesmíte na ně zapomenout.“

Geary si povzdychl a začal si třít oči.

„Musím se starat o spoustu aktuálních problémů. Co by nám mohly udělat enigmy teď?“

„Já nevím. Ani vy ne. To by vás mělo trápit.“

TŘI

Vztekle se na Rionovou zadíval. Naštvalo ho jak to, že říká pravdu, tak fakt, že si to sám dřív neuvědomil. „Dokážu se starat najednou jen o omezený počet problémů.“ To byla výmluva. Proč se vymlouval, místo aby se snažil přijít na odpověď?

Rionová mu věnovala pobavený pohled. „Moudrý vůdce, což vy většinou jste, se nesnaží udělat všechno sám. Navrhuji vám, abyste si vybral někoho, komu důvěřujete, a nechal ho přemýšlet o tom, co by enigmy mohly udělat.“

„Nemůžu to přehrát na Táňu.“

„Je snad kapitánka jediná osoba ve vašem osobním vesmíru, admirále? Copak není ve flotile nikdo kromě ní a vás, kdo dokáže používat mozek?“

Geary se ušklíbl. „Možná.“ Natáhl ruku ke komunikátoru, ale zarazil se. „Váleční vězni, které jsme vyzvedli na Dunaii.“

Rionová přikývla a na tváři měla opět neutrální výraz. „Ta hromada generálů, admirálů, kapitánů a plukovníků, co vám tak komplikuje život?“

„Ano. Chci odpověď na tuhle otázku. Proč mi vláda přikázala vyzvednout je cestou na misi, místo abychom je sebrali až při letu domů?“

„Musela bych spekulovat,“ odpověděla Rionová po chvilce.

„Tak spekulujte.“

„Bezpochyby se najdou lidé, kterým by udělalo radost, kdyby se ti důstojníci nevrátili a neobtěžovali současné vysoce postavené důstojníky a vládní představitele.“

Geary přikývl a jeho výraz ztvrdl. „Takže by ti samí představitelé a důstojníci měli radost, kdyby se nevrátila celá flotila?“

Mlčela, seděla nehybně a bez výrazu jako socha.

„Vrátíme se domů,“ řekl nakonec Geary. „Se všemi těmi důstojníky, tedy za předpokladu, že mě některý z nich nedonutí, abych kvůli němu svolal popravčí četu.“ Na poslední chvíli si uvědomil, že jeho prohlášení sedí i na manžela Rionové, komandéra Benana. Neovládl se a cukl sebou.

Rionová si toho všimla. „Vy nikoho zastřelit nechcete.“

„Pokud to bude nezbytné, rozkaz vydám. To víte.“

Chvíli zamyšleně seděla. „Víte, kolik lidí věří, že získání velké moci a zodpovědnosti znamená, že si můžete dělat, co chcete, a že už se nikdy nebudete muset starat o to, co vás nezajímá nebo obtěžuje?“

V téměř prázdné kajutě se jeho opovržlivý smích dobře rozléhal. „No nebyla by to krása?“

„Nebyla. Samozřejmě se najdou lidé, kteří moc získají a věří tomu. Dělají jen to, co chtějí.“ Rionová se na něj upřeně dívala. „Jak víte, bála jsem se, že Black Jack bude jeden z nich. Spletla jsem se. Ale teď chcete vědět, jestli jsou někteří z osvobozených vězňů takoví?“

„Už došlo k několika pokusům o narušení vedení flotily,“ řekl Geary. „Jsem si jistý, že o nich víte.“

„Naneštěstí nevím o ničem dalším. Pokud v intrikách pokračují, nevěnovali svou důvěru ani mně, ani nikomu, kdo mi podává hlášení.“

„Můžete mi říct něco o admirálu Lagemannovi? Jeho záznam je bez poskvrny. Admirálem se stal v důsledku povýšení v boji, ne díky politikaření.“

Na chviličku se jí na tváři objevil zmatený výraz. „Tak proč se mě na něj ptáte? Nevím o tom muži nic negativního. Jeho jméno se neobjevilo v žádném hlášení vnitřní bezpečnosti, které jsem kdy četla. Zjevně měl příliš mnoho práce s válčením, než aby politikařil ve snaze o povýšení nebo aby nějak jednal proti vládě.“

„Podobný názor mám i já,“ řekl Geary. „Ale občas se pletu. A pokud má ve skříni nějaké kostlivce, říkal jsem si, že o nich víte.“

„To bolelo, admirále,“ řekla tak, jako by jí obvinění opravdu ublížilo.

„Omlouvám se,“ odpověděl bez snahy zamaskovat sarkasmus a pak konečně aktivoval komunikátor.

Po chvíli se objevil obraz admirála Lagemanna pobývajícího na Monzunu. Lagemann, který patřil mezi několik málo vězňů, jimž bylo dovoleno sledovat konferenci flotily, se zadíval na Gearyho a zeptal se: „Už máte něco nového, admirále Geary? My si tady zatím jen vyměňujeme nápady, jak se dostat přes ten skokový bod.“

„Máte nějaký dobrý?“ zeptal se Geary.

„Ani jeden.“

„Kromě aktuální situace potřebuju, aby někdo přemýšlel i o něčem dalším,“ začal Geary vysvětlovat. „Je to stejně kriticky důležité. Vaši veteráni mi dali cenné varování ohledně taktiky, kterou by mohly enigmy použít u Alihi. Byl bych vděčný, kdybyste začali přemýšlet, co teď udělají enigmy, když vědí, že jsme skočili k místní hvězdě.“

„Myslíte kromě oslavování, že jsme skočili hlavou napřed přímo do trní?“ zeptal se Lagemann.

„Přesně tak.“

„To je opravdu zajímavá otázka.“ Lagemann chvíli zamyšleně mlčel a pak přikývl. „Uvidíme, jestli nás něco napadne. Můžu se vás na něco zeptat, admirále?“ Lagemann doprovodil otázku nenápadným pohledem směrem k Rionové.

„Jen do toho.“

„Opravdu se vracíme, nebo to bylo jen veřejné prohlášení, aby morálka nespadla do nejbližší černé díry?“

„Opravdu se vracíme,“ řekl Geary. „A pak budete vy a všichni vaši kolegové problémem vlády.“

„Já ne. Když mě dostanete domů, půjdu do výslužby a najdu si nějakou klidnou tichou práci na domovské planetě.“ Lagemann se znovu na chvíli odmlčel a přemýšlel. „Někde, kde budu v noci uvnitř. Viděl jsem v životě už dost hvězd.“

Když Geary odešel a nechal Rionovou samotnou v kajutě, uviděl Desjaniovou opřenou o protější zeď chodby. Narovnala se a přistoupila k němu. „Popovídali jste si příjemně, pane admirále?“

„Ano, Táňo.“ Chvíli mlčky šli chodbou. „Řekla mi, že pomůže flotile vrátit se domů.“

„Ach, to je nádhera,“ prohlásila Desjaniová suše. „Ta čarodějnice se vás snaží zneužít pro své vlastní cíle. ‚Nedělejte to proto, že to chci já. Dělejte to proto, že velký hrdina Black Jack toho pro vás tak moc obětoval.‘“

„Nemyslím si, že by chtěla, abychom letěli sem na konec galaxie, Táňo,“ řekl Geary. „Myslím, že k tomu byla donucená stejně jako my.“

„To už jste říkal. Klidně tomu dál věřte. Já na ni budu dávat pozor s rukou na zbrani. Všimněte si, že ani nekomentuju, jak rychle jste se rozhodl té ženské zase důvěřovat, ani že jste hrozně naivní.“

„Naivní?“ zeptal se Geary.

„Důvěřivý. Řekla jsem důvěřivý.“

„Když jste zrovna nic nekomentovala?“

Desjaniová se na něj vztekle zadívala. „Někdo vám musí hlídat zadek. Admirále.“

„A nikomu nevěřím víc než vám. Ale ona taky chce, aby se flotila vrátila domů.“

„Kdy k té překvapivé změně došlo?“ Desjaniová, stále kráčející vedle něj, k němu otočila hlavu. „Nebo se jen snaží odpoutat vaši pozornost, zatímco byste se měl stoprocentně soustředit na vyřešení našich potíží s medvědokrávami?“

Geary frustrovaně mávl rukou. „Soustředím se na to znovu, jakmile spolu domluvíme. Říkala něco o nalezení další cizí rasy. Možná že ten, kdo chce misi sabotovat, dal větší prioritu získání informací o další potenciální hrozbě.“

Desjaniová se usmála. „Ach, drahoušku, právě jsi přiznal, že se nás někdo snaží sabotovat.“

„Nikdy jsem to nepopíral.“ Nebo snad ano? „A dávejte si pozor na jazyk, kapitánko.“

„Ano, pane admirále.“

„Myslím, že Rionová má obavy o svého manžela.“

„To já taky. Pořád si myslím, že se jednoho dne pokusí o sabotáž.“

Geary měl co dělat, aby se na ni vztekle nezadíval. Nebyl naštvaný na ni, rozčiloval ho… asi osud. Cokoli, co celou současnou melu způsobilo. „Díval jsem se na služební záznam Paola Benana. Před svým zajetím takový nebyl. Záznam měl dobrý. Teď je impulzivní. Vzteklý. Nepředvídatelný.“

„No jo,“ souhlasila Desjaniová, „to je překvapení. Syndikové ho mučili. Víte, existují způsoby, jak to dělat, aniž by mu zůstaly fyzické stopy nebo vědomé vzpomínky.“

Zastavil se a zadíval se na ni. Konečně pochopil, co Rionová naznačovala. „Poručík Iger mi říkal, že jsme se nikdy nesnížili k mučení, i když přiznal, že to bylo částečně pragmatické rozhodnutí. Mučení neposkytuje důvěryhodné informace. Syndikové si to určitě museli uvědomit taky.“

Desjaniová se chvíli kousala do rtu, než mu odpověděla. „Ani vy, ani poručík Iger a lékaři flotily nepočítáte s tím, že pro některé lidi není mučení způsob, jak získávat důvěryhodné informace. Někteří lidé to chtějí dělat, protože se jim to líbí. Nebo věří, že si oběť takový trest zaslouží.“ Všimla si, jak se zatvářil. „Já nevěřím, že to Aliance někdy dovolila. Co vím, vždy jsme výslechový personál pečlivě prověřovali, abychom takovým tendencím zabránili. Ale opravdu si myslíte, že byli tak pečliví i Syndikové?“

Geary poznal pár Syndiků, kteří nevypadali na úplně prohnilé. U některých dokonce byly vidět náznaky slušnosti a zodpovědnosti. Ale poznal také spoustu dalších, převážně výše postavených vůdců, kterým zjevně jakákoli morálka chyběla. „Řeknu doktorům, ať s takovým předpokladem pracují a zkusí něco najít.“

„Je mnohem snazší lidi zlomit než je zase poskládat dohromady,“ řekla Desjaniová tiše. „Aby bylo jasno, nejsem ráda, že se mu to stalo. Nebo komukoli dalšímu.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval. Komandér Benan je pod lékařským dohledem. Sledují ho i vaši lidé?“

„Nonstop.“ Na chvíli se odmlčela. „Mají rozkazy zastavit ho, kdyby to vypadalo, že dělá něco špatného. Nechci mít důkazy pro válečný soud. Chráním svou loď.“

„Dobrá.“ Mezitím došli ke dveřím jeho kajuty. „Začínám mít pocit, že s ním budu muset brzy zase mluvit.“

„To je velmi špatný nápad, pane admirále.“

„Jen on a já,“ dodal Geary. „Abych viděl, co řekne, když budeme sami.“

Zachovala překvapivě vyrovnaný tón, když mu na to odpověděla: „Se vší úctou, to je velmi špatný, a navíc extrémně pitomý nápad, pane admirále.“

„Dám vám vědět, než to zkusím. A nechystám se na to dřív, dokud nevymyslíme, jak se postarat o medvědokrávy.“

„Hned se cítím mnohem lépe,“ zavrtěla Desjaniová hlavou. „Musí vás vést žijící hvězdy. Žádný normální člověk by nepovažoval soukromý hovor s labilním chlapem, s jehož manželkou jste spal, za dobrý nápad.“

Málokdy o tom přímo mluvila. Došlo k tomu dřív, než se s Rionovou dozvěděli, že její manžel žije, a dřív, než si Geary i Desjaniová uvědomili, jak jsou si blízcí. To, že to teď Desjaniová vytáhla, jen podtrhovalo, jak naštvaná je. „Slibuju, že to s vámi ještě prodiskutuju, než budu mít s komandérem Benanem osobní pohovor. A teď na ten problém zapomenu a začnu vymýšlet, jak nás z téhle sluneční soustavy dostat.“

„Děkuji vám,“ usmála se na něj jízlivě. „Jednu krizi po druhé.“

„No nebyla by to krása?“ Stejná fráze, jakou použil při hovoru s Rionovou, se hodila i teď. Naštěstí Táňa nemohla vědět, že ji opakuje.

Když se za ním dveře jeho kajuty zavřely, chvíli tiše stál, sám v místnosti patřící kdysi admirálu Blochovi, než ho Syndikové během „vyjednávání“ zabili, a která se pro Gearyho stala jediným domovem. Co kdyby byla Táňa zajata Syndiky v době, kdy se ještě válčilo? Co kdyby byla zajata teď rozptýlenými zbytky vojenských sil, které po syndické centrální vládě převzaly moc na většině jejich území? Co by nepřátelé udělali osobě nejbližší velkému Black Jackovi Gearymu ve snaze získat informace nebo na něj vyvíjet nátlak? Nebo jen z touhy po pomstě?

Zahnal tu myšlenku. Přiznat si takovou možnost a přemýšlet o následcích by ho jen paralyzovalo.

Zatímco Geary sledoval, jak jeho lodě maximální rychlostí brzdí při průletu kolem výhružné masy pevnosti medvědokrav, dohnala okraj flotily vlna stovek sebevražedných letounů vypálených z pevnosti. Podél celé formace lidských lodí docházelo k masivním explozím, jak se sebevražední útočníci vrhali přímo na válečné i zásobovací lodě.

Se znechuceným zabručením vypnul simulaci. Vyzkoušel jsem každý možný přístupový úhel, každou možnou variaci v rychlosti, ale pořád se nemůžu dostat přes to, že ta pevnost je přesně na daném místě a že já musím proletět těsně kolem, abych se dostal na skokový bod. A nemůžu letět rychleji než nula celá jedna světla, když se dostaneme k místu skoku.

Bylo neskutečně otravné, že se všude kolem rozprostíral nekonečný vesmír, ale ani tak nemohl Geary letět, kam chtěl.

Natáhl se po komunikačním panelu, ale když si všiml času, zaváhal. Bylo dávno po běžné pracovní směně. Chodby Neochvějného byly zatemněné, aby simulovaly denní a noční cyklus, kterému dávali lidé přednost. Všude bylo vesměs prázdno, byli vidět pouze členové noční směny na svých pozicích. Chtěl si to probrat s Desjaniovou, ale admirál Timbale ho varoval, že ho s Táňou lidé pečlivě sledují, zda neprojeví náznak neprofesionálního chování, které by nebylo možné ignorovat. Táňa by neudělala nic nevhodného pro podřízeného ve stejné hierarchii velení, ale to neznamenalo, že by se nevinné chování nedalo překroutit na něco jiného. Zvlášť kdyby šlo o noční návštěvu v osobní kajutě.

Zatraceně. Musel odvést svou práci. Vydal příkaz k volání a pak čekal, dokud se neobjevilo virtuální okno.

Táňa byla ve vlastní kajutě, což s ohledem na pozdní dobu rád viděl. Někdy měl pocit, že žije jen na můstku Neochvějného, což by pro ni ani pro její vlastní podřízené nebylo to nejlepší. „Dobrý večer, pane admirále. Co se děje?“

„Neruším při práci?“

Zadívala se na něj. „Jsem kapitánka bitevního křižníku. Samozřejmě že mám nějakou práci. Proč?“

„Zasekl jsem se.“ Geary ukázal prstem přes své rameno na stůl v kajutě, kde visely výsledky simulace. „Dokážu naplánovat, jak se vyhnout jejich válečným lodím, ale nedokážu najít způsob, jak se vyhnout jejich pevnostem při skokových bodech. Kdybych se nemusel starat o ty válečné lodě, možná bych mohl vymyslet, jak jednu pevnost vyřadit, ale to štěstí nemám.“

„Je to všechno jeden velký problém,“ souhlasila Desjaniová. „Osobně mám tendenci soustředit se na válečné lodě, ale největší potíž jsou ty pevnosti. Musíme se dostat na dostřel jejich zbraní?“

„Ne,“ odpověděl Geary zachmuřeně. „Můžeme proletět mimo pravděpodobný dosah zbraní přímo umístěných na pevnosti. Ale nedokážeme se vyhnout roji sebevražedných střel, které na nás ta pevnost vypálí, protože naprosto přesně vědí, kam musíme letět, abychom se dostali ke skokovému bodu. Máte nějaký nápad?“

„Dám vám vědět, jestli na něco přijdu. Ale já jsem jen kapitánka bitevního křižníku. Vy jste Black Jack Geary.“

„Víte, že tu přezdívku nesnáším. Nechcete se ke mně stavit a projít si ty simulace se mnou osobně?“

Desjaniová se zasmála. „Ach, to by vypadalo dobře. Už vidím ty výrazy na tvářích noční služby, když mě uvidí, jak se vám uprostřed noci plížím do kabiny. Měla bych si na sebe vzít něco sexy jako třeba vycházkovou uniformu?“

„Vypadáš v ní zatraceně dobře. Sakra, Táňo, vždyť jsme manželé.“

„Manželé jsme, když nejsme na palubě mé lodi, pane admirále. Na palubě jsem já kapitánka a vy admirál. Dobře jste věděl, jak to bude fungovat.“

„Když to byla jen teorie, zdálo se, že to bude snazší. V praxi je to o dost horší,“ postěžoval si Geary. „Kromě toho, jde opravdu jen o profesionální záležitost. Máš skvělé taktické myšlení, Táňo. Potřebuju ho.“

„Ty teda víš, jak ženskou ukecat.“ Táňa zavrtěla hlavou. „Myslím, že potřebuješ víc spánek než mou, ehm, taktickou expertízu. Všichni se snažíme vymyslet, jak se dostat kolem pevnosti ke skokovému bodu, kterým chceme odletět. Nikdo z nás na nic nepřišel. Musíme zkusit něco jiného.“

„Jako třeba?“

„Co tady ještě je? Domovská planeta medvědokrav… ne. Už jsme přemýšleli o tom, jaké jsou jejich válečné lodě.“

„Ale nevíme nic o tom, jak je používají,“ řekl Geary.

„To ne, ale prozatím jsme viděli, jak se všechny obrátily a zamířily přímo na nás. A viděli jsme, jak na nás zaútočily ty sebevražedné letouny.“ Pokrčila rameny. „Není to moc, ale víme něco málo o tom, jak přemýšlejí. Možná bychom se na to měli soustředit. Zítra. Bez spánku ti to myslet nebude. Padej do postele, promluvíme si o tom ráno.“

„A ty spát půjdeš?“ chtěl vědět Geary.

„Jsem kapitánka bitevního křižníku, už jsme o tom mluvili, ne? Spánek je zbytečný luxus.“

„Mohl bych ti dát spánek příkazem.“

„To bys mohl,“ souhlasila Desjaniová. „Pak bys toho litoval, ale mohl bys. Pokud trváš na tom, že zůstaneš vzhůru, přemýšlej o tom, jak medvědokrávy myslí, snaž se pochopit nepřítele. To jsi udělal s enigmami a lepší radu ti dát nemůžu.“

Po skončení hovoru seděl ve ztemnělé kajutě a přemýšlel o její radě. Poznej svého nepřítele. To byla velmi dávná rada. A Táňa měla pravdu. Soustředil se jen na to, co dokáží jeho vlastní síly a co by měli být nepřátelé schopní provést fyzicky. Nemělo smysl odhadovat, co by medvědokrávy mohly udělat, klíčem bylo odhadnout, co udělají. Napadlo ho, že by nikdy nečekal, že se bude takhle ptát. Začal hledat odpovědi, ale o medvědokrávách měli jen minimum informací, převážně odhady poručíka Igera a civilních expertů, plné termínů jako „neznámo“, „předpokládáme“, „odhadujeme“ a „možnost“. A tak začal vyhledáním informací o opravdových medvědech.

Původní medvěd se nacházel na staré Zemi, ale lidstvo s sebou pár medvědů vzalo do vesmíru a vysadilo je na vzdálených planetách. Na jiných byla objevena zvířata mající s medvědy natolik společné charakteristiky, že se mezi ně dala zahrnout. Pochopitelně, technicky vzato z pohledu DNA, evoluce a mnoha dalších faktorů, to byly všechno naprosto rozdílné druhy. Ale pro průměrného člověka to byli medvědi, i když to zoology dohánělo k šílenství.

Nezdálo se, že by byla jakákoli nalezená informace o medvědech užitečná. Byla to převážně samotářská zvířata, zvlášť v porovnání s krávami. Jedna z mála jistých věcí byla, že medvědokrávy rády žijí blízko u sebe. Medvědi byli navíc všežravci, a neustále probíhající analýza získaných pozůstatků potvrzovala, že jsou medvědokrávy čistí býložravci.

Vyhledal si krávy, dobytek, býky a stáda, a vše další, co ho jen napadlo. Pročítal si popisy, analýzy, sledoval videa (některá z nich byla podle označení původem ze samotné staré Země) a nechával svou mysl volně plynout.

Uvědomil si, že přemýšlí o těch supervelkých bitevních lodích. Nebyly jen výrazně pomalejší než mnohem menší lidské lodě. S dostatkem času se obří lodě medvědokrav mohly dostat na stejnou rychlost jako bitevníky aliance. Právě teď se o to snažily a zrychlovaly stálým výkonem tak, aby se dostaly na kontakt s Gearyho flotilou. Ale zrychlování zabere mnohem víc času a změna trajektorií pomocí trysek bude také trvat déle. Nešlo jen o relativně slabý pohon, ale o obrovskou masu lodí. Obracení takové masy vyžadovalo buď velkou sílu, nebo spoustu času, a superbitevní lodě takovou sílu neměly.

Stejně tak to viděl na videu, které měl právě puštěné. Útočící býk minul cíl, začal se otáčet, aby se mohl pustit do svého pohyblivějšího protivníka, člověka v křiklavém kostýmu, ale muž jen od býka odtančil a předvídal jeho pohyby…

Geary se zadíval na zastavený obraz své poslední simulace, stále se vznášející nad stolem. Masivní pevnosti, vlny sebevražedných letounů, flotila medvědokrav vymanévrovaná a nacházející se mimo pozici na jedné straně. Tak to dělal ve všech simulacích. Vymanévroval kolem formace superbitevních lodí tak, aby je dostal mimo obraz. Ale mohl manévrovat tak, aby ty bitevní lodě dostal někam jinam, možná…

„Táňo!“

Bezmyšlenkovitě použil velitelskou prioritu a prohnal svou zprávu na její komunikátor, aniž měla šanci probudit se a hovor přijmout. Objevil se obraz unavené Táni, snažící se mrkáním vyhnat z očí spánek. „Doufám, že jde o mou taktickou expertízu, admirále, protože jste zjevně ignoroval mou radu, i když já vaši vyslyšela.“

„Držel jsem se vaší rady. Táňo, myslím, že vím, jak to udělat, ale nejsem dost dobrý v manévrování, aby to fungovalo. Potřebuju, abyste zkusila naprogramovat manévrovací rozkazy a zjistila, jestli je to možné.“

„Teď hned?“

Geary zaváhal a najednou si uvědomil, jaký je čas. Zatímco procházel soubory, hodiny ubíhaly. Ale Táňa se ho ptala naprosto vážně. Vrhne se přímo na problém, pokud ji o to požádá, protože byla zatraceně dobrá důstojnice. „Ehm… ne. Ještě pořád jsme dost daleko od skokového bodu, který chceme použít, a medvědokrávám bude trvat, než se k nám přiblíží. Můžete se na to podívat ráno. Jděte zase spát.“

To mu vysloužilo pohled slibující někdy v budoucnosti pomstu. „Probudíte mě,“ prohlásila Desjaniová, „řeknete mi, že možná máte řešení, a pak mi přikážete, ať zase spím. Děkuji vám, pane. Pošlete mi svůj nápad. Podívám se na to, protože je stejně dost nepravděpodobné, že se mi do rána podaří usnout. Protože do rána už moc času nezbývá, co?“

Možná mu odpustí, pokud ten nápad bude fungovat.

Formace lodí medvědokrav narůstala, jak se k ní postupně připojovaly další lodě a společně zrychlovaly po trase, která je měla zavést na kontakt s lidskou flotilou. Ta svůj vlastní vektor nezměnila a stále prolétala vnějším okrajem sluneční soustavy k dalšímu skokovému bodu. Pokud by ani jedna strana nezměnila rychlost ani směr, dostane se flotila za třicet dva hodin na předpokládaný dosah útočných letounů z cizí pevnosti a za třicet pět hodin pak dostihnou superbitevní lodě to, co z lidí zůstane.

Geary seděl, díval se na displej a přemýšlel, co Desjaniová na jeho nápad řekne. Alespoň ho okamžitě nezamítla jako nepoužitelný. Jelikož mu zatím nikdo nenabídl žádnou alternativu, musel doufat, že to bude fungovat.

Unavený, ale příliš nabuzený, než aby mohl usnout, vyrazil ze své kajuty na procházku chodbami Neochvějného setkat se s posádkou nastupující na ranní službu. Museli ho vidět, museli si všimnout, jak jejich admirál vypadá klidně a vyzařuje naprostou sebedůvěru. Necítil ani klid, ani sebedůvěru, ale naučit se zachovávat tvář za jakýchkoli okolností bylo důležitou součástí výcviku důstojníka. Není třeba se bát, že vás lodníci občas uvidí trochu neklidného, říkala mu kdysi jedna loďmistryně, když byl Geary ještě poručík. To jim jen řekne, že jste dost chytrý, abyste si dělal starosti. Ale nesmí na vás vidět příliš velký strach a nejistotu, protože pak si budou myslet, že nevíte, co dělat. Hlavně se, pro lásku všech předků, nikdy netvařte, jako byste nikdy z ničeho žádné obavy neměl. To si bude posádka myslet, že jste buď idiot, nebo blbec. Vědí, že i důstojníci jsou jen lidé a každý člověk s aspoň půlkou mozku občas obavy má. Dokud to ale bude vypadat, že víte, co děláte, budou vás následovat.

Vzpomínka na ženu, jež musela zemřít před osmdesáti nebo více lety během prvního desetiletí války se Syndiky, vyvolala na Gearyho rtech úsměv. Hlavní loďmistr Gioninni, se kterým se před časem seznámil, neměl stejné příjmení, ale to neznamenalo, že nemůže být potomek loďmistryně Vossové. Rozhodně měli stejné geny pro potměšilost a balancování na hraně zákona, díky kterým byla Vossová pro poručíka Gearyho velmi cenná, ale současně byla i zdrojem nejrůznějších starostí.

Posádka si povšimla Gearyho úsměvu a jejich vlastní obavy zmizely a nahradila je sebedůvěra. Admirál měl zjevně všechno pevně v rukách. Je dobře, že na palubě dokáže moje myšlenky číst jenom Desjaniová, pomyslel si kysele.

Procházka ho zavedla až ke svatyním, kde členové posádky mohli v soukromí hovořit se svými předky. Geary si vybral místnost, sedl si a zapálil malou svíčku čekající uvnitř. Předkové, pomozte mi dospět ke správnému rozhodnutí. O co víc mohl žádat? Neměl by jen tak něco chtít. Děkuju vám, že jste nás dovedli až sem.

Už málem vstal, když si vzpomněl ještě na jednu věc. Komandére Michaele Geary. Nevíme, jestli jsi zemřel, když byla tvá loď Odpůrce zničena. Jsi tam s našimi předky? Snažil se vycítit odpověď, ale žádnou nepostřehl. Tvá sestra, má praneteř, se chová divně. Nevím, co se to s ní děje. Jde o víc než jen o to, že je najednou agresivnější. To je symptom něčeho dalšího. Ale čeho? Pokud víš, pomoz mi prosím pochopit.

A pokud jsi naživu a v zajetí Syndiků, jednoho dne tě najdu a osvobodím. Nepřestanu se snažit. Slibuju.

Pak Geary vyrazil zpět do své kajuty. Cítil se unaveně. Přemýšlení o jeho praneteři a nejspíš mrtvém prasynovci u něj vyvolalo vzpomínky na bratra, který už dávno zestárl a zemřel, a jehož potomky Michael a Jane byli. Znovu na něj dolehla váha jeho minulosti a už se nedokázal usmívat, protože musel myslet na ty, kdo zemřeli, zatímco on sám spal sto let v hibernačním spánku. Naštěstí měl spoustu práce, a tak v ní mohl hledat zapomnění.

Zpátky ve své kajutě prošel sadu zpráv v příchozím adresáři. Velitel flotily dostával stovky dopisů denně a jen část z nich se týkala důležitých věcí, které od něj vyžadovaly rozhodnutí. Ale aby mohl činit velká rozhodnutí, musel vědět i o spoustě drobností a získat drobky informací i hlášení, které mu byly přeposílány v kopii. Geary prošel hlavičky zpráv, občas se na chvíli zarazil, aby se zběžně podíval i na obsah, a jen několikrát pozorněji pročetl něco důležitějšího.

Bezpilotní sondy vyslané do vraků cizích lodí při hledání stop po jejich posádkách přinesly také části vraků. Hlášení přeposlané kapitánem Smythem obsahovalo shrnutí toho, co se z trosek zatím dozvěděli technici. Naneštěstí toho nebylo mnoho. Nijak překvapivá směs slitin a kompozitů… strukturální analýza slitin ukazuje na zajímavé stopy nezvyklých odlévacích technik… kompozity obsahují více křemíku než uhlíku, což naznačuje, že je ho na domovské planetě cizinců dostatek… nebyly získány žádné součásti vybavení, které by mohly poskytnout důležité informace ohledně jejich funkce nebo provedení.

Kapitán Tulev hlásil, že z místa bitvy byly vysbírány všechny zbytky. Alespoň se nemuseli bát, že by cizinci mohli analyzovat lidské pozůstatky nebo trosky z lidských lodí. Ať už najdou cizinci po Tulevově úklidu cokoli, mělo by jim to poskytnout výrazně míň informací, než se lidem podařilo zjistit o cizincích.

Gearyho praštilo do očí disciplinární hlášení z Draka. Chytili tam poddůstojníka při prodeji drog syntetizovaných z ukradených zdravotnických zásob. Šest případů insubordinace a tři rvačky, jedna z nich zahrnující několik lodníků. Měla snad komandérka Bradamontová problémy udržet svou posádku pod kontrolou?

Přikázal systému, aby zpracoval všechna disciplinární hlášení a dal mu průměry pro lodě všech typů. Ukázalo se, že Drak na tom je o něco lépe než průměr. Dokonce i na Neochvějném došlo k nárůstu incidentů.

Geary se díval na čísla a dobře si uvědomoval, co to znamená. Rvačky. Insubordinace. Neschopnost plnit povinnosti. Všechno to byly známky potíží a zhoršovalo se to. Lodníci byli nešťastní, ale neměli jak upustit páru, a tak se pouštěli jeden do druhého a nechávali drobné události eskalovat na úroveň, kde bylo potřeba dělat něco oficiálního. Zatím to byly všechno drobnosti. Nic se nedostalo na kritickou úroveň, ale musel se snažit, aby k tomu nedošlo.

Což znamenalo, že se museli vrátit domů.

Konečně na pár hodin usnul ve svém křesle. Probudil se s trhnutím a zadíval se na zprávu shrnující kvalifikační postup nejmladších důstojníků flotily. Nebylo nic zvláštního, že ho to hlášení uspalo.

Rychlý pohled na hvězdnou mapu mu prozradil, že se ve sluneční soustavě nic moc nezměnilo. Lidská flotila a formace superbitevních lodí cizinců se dál přibližovaly a orbitální pevnost strážící další skokový bod byla o něco blíž, jinak nic.

Vypnul displej, zkontroloval, jak vypadá, a napadlo ho, co by se asi stalo, kdyby přišel na můstek ve stavu naznačujícím, že strávil divokou noc. Bylo mu jasné, co by v tom případě udělala Táňa, a tak obětoval dostatek času, aby se umyl a vzal si čistou uniformu.

Desjaniová už seděla na můstku a její uniforma vypadala naprosto dokonale, ačkoli ve tváři měla stopy únavy. Zazívala, když mávnutím pozdravila Gearyho. „Odpočinul jste si, pane admirále?“

„Trochu.“

„Dobře. Výměnou za to, že jste ukázal trochu zdravého rozumu, vám teď něco ukážu, pane admirále.“

Sedl si a zadíval se na ni. „Funkční plán?“

„Funkční plán? To ne, pane admirále. Ukážu vám skvělý plán.“ Zadala do systému pár rozkazů a Gearyho displej se rozzářil.

Sledoval, jak se manévry vyvíjejí. Dodíval se až do konce simulace a pak dlouze vydechl. „Bude to fungovat.“

„Mohlo by to fungovat,“ opravila ho. „Pokud medvědokrávy udělají to, co čekáme. Pokud ne, můžeme se vyhnout kontaktu a zkusit něco jiného.“ Zamračila se na displej. „Možná.“

„Možná?“

„Jsem si celkem jistá, že bychom to dokázali, pane admirále.“ Táňa znovu zazívala. „Tohle by nejspíš nefungovalo ani proti Syndikům, ale zkusila jsem pár nápadů předhodit poručíku Igerovi. Odpovídá to tomu, co jeho špehouni viděli na zachyceném videu. Ale není tam moc manévrovacího prostoru pro případ chyb. Je to skvělý plán, ale současně je to taky hrozný plán.“

Geary se musel snažit, aby se na ni nezačal mračit. „Hrozný plán?“

„Ano, pane. Je tam spousta dohadů. Pokud se nepřítel zachová jinak, než předpokládáme, nebude to fungovat. A pokud to nebude fungovat, budeme mít vážné potíže.“

Stejně se začal mračit. Cítil směsici hněvu a nespokojenosti. Doufal, že našel řešení, a první, co Táňa řekla, mu tu naději potvrdilo. Ale teď si myslela, že je ten plán špatný… „Takže musíme zkusit něco jiného.“

„Ne,“ zavrtěla Desjaniová hlavou, opřela se do křesla a spokojeně si povzdechla. „Za prvé, věnovala jsem tomu spoustu času, a za druhé, i když je to hrozný plán, je to mnohem lepší než cokoli, co napadlo všechny ostatní. Nechcete vidět, co dokázaly bojové systémy vymyslet za pomocí svých malých umělých mozečků.“

„Tak špatné?“ zeptal se Geary, kterého už rozrušení přešlo.

„Předpokládané padesátiprocentní ztráty.“ Znovu zavrtěla hlavou, tentokrát znechuceně. „Nechce se mi věřit, že se těm krámům říká umělá inteligence. Jsou blbější než podlahová krytina.“

„Bez nich bychom nedokázali zaměřovat zbraně,“ upozornil ji Geary. „Ne, když se přestřelky měří na milisekundy. A nechtěl bych se při naší rychlosti pokoušet o manévrování bez pomoci automatiky.“

„Ano, ale to je jen fyzika! To dokážeme namodelovat, jakmile na to přijdeme. Ale přemýšlet? Vymyslet něco nového? Ha! Rychlé a blbé je pořád ve výsledku blbé. Jen dokážou vymýšlet blbosti mnohem rychleji, než by to napadlo lidi samotné. Což, uznávám, je úspěch,“ dodala. „Protože my lidé jsme v blbnutí sakra dobří.“

„To je něco, na co můžeme být pyšní,“ souhlasil Geary.

„Beru všechno, co můžu.“ Mávla na něj rukou. „Navíc váš plán není ani z poloviny tak pitomý jako alternativy, které vymysleli ostatní. Gratuluji.“

Znovu se zadíval na displej a viděl tam všechny nejistoty a předpoklady, které musela Desjaniová do plánu zakomponovat. Když a kdyby a pokud. Musel se rozhodnout, zda v plánu přes všechny pochybnosti pokračovat. Ale odpovědi na nejisté otázky by nezískali, ani kdyby v téhle soustavě uhýbali nepřátelským lodím několik měsíců. Instinkty mu říkaly, že musí táhnout rychle, než začnou flotile docházet zásoby a morálka poklesne ještě hlouběji. Navíc mohly medvědokrávy časem nasadit proti flotile ještě více lodí a využít tak svou naprostou převahu v technice i dalších zdrojích.

„Uděláme to.“

Desjaniová přikývla a na chvíli zavřela oči. „Mimochodem, jeden krok jste v plánu vynechal.“

„Který krok?“

„Ten, během kterého se budeme všichni modlit, aby to fungovalo, pane admirále.“

ČTYŘI

Geary seděl ve svém velitelském křesle na můstku Neochvějného a sledoval rychle se zmenšující číslo na ukazateli vzdálenosti k nejbližší pevnosti cizinců. Ze vzdálenosti, ve které se flotila nacházela, pevnost ještě viditelně nenarůstala, ale Geary měl i tak pocit, že se Neochvějný spolu se zbytkem flotily vrhá střemhlav dolů přímo na nepřítele. Byl to podivný pocit, zrozený z lidských instinktů pradávných předků chodících po povrchu nesmírně vzdálené planety.

Jelikož byla flotila na kurzu na skokový bod chráněný pevností, prolétala okrajem sluneční soustavy po mírně zahnuté křivce. Pevnost se nacházela napravo od Gearyho a na pravoboku lidských lodí. Od pevnosti je stále dělilo čtyřicet světelných minut. Jelikož se Geary rozhodl držet rychlost svých lodí na nula celá jedna světla, trvalo by skoro sedm hodin, než by se k pevnosti dostali.

Více stranou, téměř v pravém úhlu ke směru letu, visely výhružné tvary superbitevních lodí cizinců pronásledujících flotilu. Pro lidské oko byly stále ještě neviditelné, ale displej ukazoval, kde přesně se ty lodě ve vzdálenosti jedné světelné hodiny nacházejí. Relativní směr cizí flotily se nezměnil už dlouhé hodiny a na první pohled visely nehybně směrem k hvězdě soustavy. Ale vzdálenost se vytrvale zmenšovala, jelikož letěly na kurzu, který je za necelých osm hodin přivede na kontakt s alianční flotilou.

Lidská flotila, pevnost cizinců a jejich vlastní flotila vytvářely rohy trojúhelníku se zakřivenými hranami ukazujícími jejich trajektorie ve vesmíru, kterými se časem setkají. Délka hran se neustále zmenšovala, jak lidé i cizinci pomalu mířili k pevnosti.

Geary se zadíval na ikony své flotily. Formace, kterou přikázal zaujmout, vylekala velkou část důstojníků. Obvykle Geary rozděloval flotilu do několika menších formací, které manévrovaly nezávisle, ale tentokrát stáhl všechny lodě do plochého hranolu. Zásobovací lodě a útočné transportéry zaujaly místo ve středu hranolu, zatímco bitevní lodě, křižníky a torpédoborce vytvářely okraje a dno.

„O co přesně se tady snažíme?“ zeptal se kapitán Duellos.

„Dáváme nepříteli jasný a koncentrovaný cíl,“ odpověděl Geary.

„Tomu se obvykle snažíte vyhnout,“ připomněl Duellos.

To byla pravda. Ale tentokrát potřeboval cíl, kterému nedokáží medvědokrávy odolat.

Největší problém plánu bylo načasování. Musel všechny tahy svých lodí načasovat tak, aby mohl u medvědokrav vyvolat potřebnou reakci přesně v tu chvíli, kdy ji potřeboval. A tak Geary čekal, snažil se relaxovat a spoléhal, že mu instinkty poradí správnou chvíli. „Všem jednotkám, zabočte na pravobok o dva nula stupňů, nahoru pět nula stupňů v čase tři nula.“ To by mělo být ono.

Ve vesmíru není žádné nahoře a dole, ani lodě nemohly určovat levou a pravou stranu jen podle své orientace, takže lidé vnutili vesmíru vlastní pravidla. Po příletu do sluneční soustavy vykreslily navigační systémy plochu ekliptiky založenou na oběžných drahách většiny planet a určily jednu stranu jako nahoru a druhou dolů, takže všechny lodě přesně věděly, který směr je který. Každá loď také věděla, že pravobok znamená směr ke hvězdě a levobok přesně opačný. Lidé tak vymysleli primitivní, ale funkční systém, který vydržel beze změn dlouhá staletí.

Desjaniová seděla ve vlastním křesle vedle Gearyho. „Alespoň se s tak koncentrovanou flotilou nemusíme starat o časové zpoždění, než lodě dostanou vaše rozkazy.“

„To je o problém míň,“ souhlasil Geary.

Po třiceti minutách se všechny lodě lidské flotily současně obrátily. Tvar hranolu se nezměnil, ale jeho trasa vesmírem zamířila k flotile cizinců. Geary při sledování hladce provedeného manévru pocítil nával pýchy. „Sakra, hýbou se moc dobře.“

„Vždycky jsme věděli, jak své lodě řídit,“ připomněla mu Desjaniová. „Jen jste nás musel naučit, že je důležité pohybovat se společně.“

„Sakra, Táňo, dokážete řídit loď lépe ze spánku, než bych to já dokázal při vědomí.“

„To říkáte jen proto, že je to pravda.“ Provedla na svém panelu výpočty a pokračovala: „Fajn, flotila medvědokrav je vzdálená padesát devět světelných minut a pár sekund k tomu. Za hodinu uvidí naši obrátku. Jelikož se teď přibližujeme rychleji, měli bychom vidět jejich reakci za dalších… padesát šest minut.“

„Reakce by jim neměla dlouho trvat. Poručík Iger i civilní experti jsou si ze zachycených videosignálů jistí, že jsou medvědokrávy organizované jako stádo. Vůdce stáda je jasný vůdce. Nebude s nikým konzultovat, sám se rozhodne, co je třeba udělat.“

„A velký vůdce stáda na planetě je pět světelných hodin daleko, takže se nemůže plést do rozhodování,“ dodala Desjaniová. „Co budete dělat ty dvě hodiny?“

„Čekat,“ řekl Geary.

„Chtěla jsem vám navrhnout odpočinek. Jedl jste vůbec něco?“ Když zavrtěl hlavou, vytáhla potravinovou tyčinku zabalenou v nezvykle lesklém obalu. „Zkuste tohle.“

Vzal si ji, a když si přečetl název, zamračil se. „Tohle není potravinová tyčinka. ‚Plněný závitek.‘ Pouze pro VIP.“ Geary se tázavě zadíval na Desjaniovou. „Pouze pro VIP? Kolik jich máme?“

„Docela dost,“ řekla Desjaniová a s chutí žvýkala svůj vlastní. „Posádku čeká při výdeji jídla před bitvou příjemné překvapení.“

„Vím, že bych se neměl ptát, ale jak se to dostalo na palubu Neochvějného?“

Pokrčila rameny. „Já nevím.“

„Takže jste se taky neptala.“

„Máma ze mě vychovala chytrou holku,“ řekla Desjaniová. „Pokud se chcete zeptat hlavního loďmistra Gioninniho, jak se k nim dostal, prosím, ale nejspíš vám řekne, že ležely mezi odpadky určenými ke spálení, a tak je zachránil, aby nepřišly vniveč. Nebo něco takového.“

Geary si kousl. Závitek byl dobrý. Mnohem lepší než potravinové tyčinky, na které byla flotila zvyklá. „Ach, být tak VIP.“ Povšiml si jejího pobaveného pohledu. „Ne, já VIP nejsem. Jak to, že se ty závitky objevily až teď?“

„V jídelně pro loďmistry byly dostupné od chvíle, kdy jsme opustili Varandal,“ řekla Desjaniová. „Já jsem…“

„Je chytila?“

„Zjistila, že jsou ty závitky dostupné,“ pokračovala Desjaniová naprosto vážným tónem, „a přikázala hlavnímu loďmistru Gioninnimu, aby je okamžitě zapsal do inventárního systému lodě.“

„Ach tak.“ Geary si znovu ukousl. „Ohlásil vám hlavní loďmistr, že by si všiml u zásobovacích lodí něčeho nevhodného?“

Desjaniová zavrtěla hlavou. „Jeho vlastními slovy: ‚Nic, čím by mělo smysl obtěžovat pana admirála.‘ Takže je tam zřejmě obvyklá úroveň neoficiální aktivity, ale nic horšího.“ Spolkla poslední kousek svého závitku a zeptala se: „Co ta vaše zelenohlavá poručice?“

„Co jsme přiletěli sem, neměl jsem od poručice Trojlístek žádné hlášení,“ řekl Geary.

„Trojlístek?“

„To je její přezdívka. Nevím, proč si vždycky vzpomenu spíš na přezdívku. Možná kvůli jejím vlasům. Poručice… Jamensonová.“

Desjaniová se ušklíbla. „Jsem ráda, že mí předkové nepovažovali za dobrý nápad dát do mého genetického kódu geny pro zelené vlasy.“

„Já taky.“ Geary zvážněl a začal znovu přemýšlet o záhadné stavbě válečných lodí, kterou poručice Jamensonová objevila skrytou mezi drobnými položkami a náznaky ve stovkách rutinních zpráv. „Všichni inženýři pracovali nonstop na opravách škod z bitev. Pochybuju, že měla dostatek volného času, aby se tím mohla zabývat.“

„Kapitán Smythe nejspíš organizuje podfuky, o kterých dokáže hlavní loďmistr Gioninni jen snít,“ varovala ho Desjaniová.

„Dokud udržuje moje lodě v provozu, dokážu s tím žít.“ Geary dojedl svůj závitek. „Správně?“

„No jo. Chcete ještě jeden?“

Posádka neměla radost z faktu, že flotila míří k formaci medvědokrav. Geary cítil v zátylku, jak se na něj důstojníci na můstku dívají s obavami. „Ty medvědokrávy si nejspíš myslí, že se s nimi čelně srazíme,“ řekl Desjaniové dost hlasitě, aby ho slyšeli i ostatní.

„To je čeká pěkné zklamání,“ odpověděla stejně hlasitě.

Ale pak tišeji dodala: „Pokud to bude fungovat.“

„Paní kapitánko,“ oznámil poručík Yuon, „máme data ze senzorů o posledním kinetickém projektilu, který odrazil obranný systém cizinců na té jejich pevnosti.“

„A co nám ta data říkají?“ zeptala se Desjaniová.

„Ehm, kapitánko, ono to…“ Yuon bezmocně potřásl hlavou. „Ono nám to jen říká, že byl kurz střely pozměněn.“

Desjaniová se obrátila v křesle k Yuonovi. „To je všechno?“

„Ano, paní kapitánko. Senzory neodhalily nic kromě změny ve vektoru, díky němuž šutr tu pevnost minul.“

„Rozešlete ty informace všem lodím flotily,“ přikázal Geary. „Chci zjistit, jestli v tom někdo něco neuvidí.“

Yuon zaváhal. „Pane, poručík Iger říkal, že jsou ta naměřená data utajená a že je nutné udržovat k nim omezený přístup.“

Rozvědka nechtěla, aby se někdo dostal k novým informacím? To dávalo z jistého podivného úhlu pohledu smysl, jelikož medvědokrávy měly techniku schopnou v některých ohledech poskytnout obrovskou výhodu těm lidem, kteří by ji dokázali použít proti jiným.

Ale aby se dostali k tomuto bodu, musí flotila techniku medvědokrav nějak překonat, což znamenalo, že o ní musel Geary vědět co nejvíce a co nejrychleji. „Informujte poručíka Igera, že ten příkaz ruším. V tomto případě bezpečnosti flotily nejlépe poslouží, když někdo dokáže tuhle cizí technologii rozluštit.“

Geary se usadil a čekal. V tu chvíli stejně nemohl dělat nic moc jiného.

„A jdeme na to,“ řekla Desjaniová. „Zareagovali za méně než minutu, jakmile zahlédli náš nový vektor. Okamžitě srovnali svůj kurz na čelní střet.“

Geary přikývl a upíral oči na displej, kde válečné lodě cizinců zahnuly na levobok, aby došlo ke srážce s alianční flotilou ještě dříve. „Moment. Jak moc snižují rychlost?“

„Docela dost,“ řekla Desjaniová zamyšleně a jednou rukou kontrolovala na svém displeji nová data. „Zajímavé. Když jsme se obrátili k sobě, zvýšilo to kombinovanou relativní rychlost, jakou bychom se míjeli.“

„Správně. Na přibližně nula celá dva světla, pokud bychom my i oni zachovali svou rychlost. Příliš rychle, než aby naše bojové systémy dokázaly kompenzovat relativistickou distorzi.“ Čím rychleji se loď pohybovala v normálním vesmíru, kde musela dodržovat pravidla pradávné teorie relativity, tím více byl její obraz pro vnějšího pozorovatele narušený. Když šlo o míření zbraní během přestřelek měřených na milisekundy, dokázala způsobit minutí i drobná chyba mezi tím, jak loď viděla vesmír a jak to bylo ve skutečnosti. Lidské systémy dokázaly distorzi kompenzovat celkem slušně až do úrovně nula celá dva světla, ale pokud rychlost tu mez překročila, dopouštěly se systémy čím dál větších chyb a přesnost padala na minimum. „Očekával jsem, že v některý okamžik začnou zpomalovat. Ale oni zabrzdili okamžitě.“

„Stále brzdí,“ dodala Desjaniová. „Bude nějakou dobu trvat, než ty obrovské lodě zpomalí. Poručice Castriesová.“

„Ano, paní kapitánko.“

„Sledujte manévrování cizí flotily a dejte mi vědět, jakmile se jejich rychlost ustálí.“ Desjaniová se opřela do křesla a zamračila se. Mhouřila oči, jako by mířila ruční zbraní. „Předtím přestali akcelerovat dřív, než jsem očekávala.“ Zaťukala do ovládacích prvků. „Ano. Naše kombinovaná rychlost by ve chvíli střetu byla… nula celá jedna sedm světla.“

„Nula celá sedmnáct.“ Geary si protřel bradu. „Myslel jsem si, že čekají a znovu zrychlí, až se k nám přiblíží, ale možná nechtějí jít do boje s vyšší rychlostí.“

„Chcete se vsadit, že zabrzdí dost, aby se s námi setkali při celá sedmnáct světla?“ zeptala se Desjaniová.

„Pokud ano…“ Geary si uvědomil, že se usmívá. „Tak jsou naše zaměřovací systémy lepší než jejich.“

„Výrazně lepší,“ prohlásila Desjaniová. „Co myslíte, proč ale změnili rychlost tak brzo? Proč si nepočkali?“

„To je dobrá otázka.“ A odpověď na ni by mohla ohrozit celý jeho plán, jenž spoléhal na to, že nepřítel vyrazí přímo na flotilu. Geary předal otázku civilním expertům v naději, že je něco napadne.

Trvalo skoro půl hodiny, než poručice Castriesová oslovila Desjaniovou: „Jejich rychlost se ustálila, paní kapitánko.“

„Děkuji vám. Co říkají naše manévrovací systémy o výsledné rychlosti, když se s medvědokrávami střetneme?“

„Pokud ani my, ani oni nezměníme kurz a rychlost… nula celá sedmnáct rychlosti světla, paní kapitánko.“

Desjaniová se krátce zasmála. „A máme je.“

„To byl dobrý odhad, Táňo.“ Geary prováděl drobné změny ve svém plánu a započítával zjištěný fakt, že flotila medvědokrav omezí před kontaktem rychlost. „Takže svůj další manévr provedeme za hodinu a půl.“

„Pane admirále, chce s vámi mluvit někdo z útočného transportéru,“ oznámil komunikační důstojník. „Váš komunikátor ho ale blokuje.“

Geary v tu chvíli nepotřeboval žádné rozptýlení pozornosti, ale podíval se, o koho jde. Doktor Setin, jeden z civilních expertů. „Proč můj software blokuje Setina?“ zavrčel.

Desjaniová ho slyšela a vztekle se zadívala na komunikačního důstojníka: „Ať vaši lidé zkontrolují komunikační software pana admirála a zjistí, proč blokuje správné kontakty.“

Geary deaktivoval blokování, takže se před ním okamžitě objevil obraz doktora Setina doprovázený doktorkou Shwartzovou. „Admirále,“ začal Setin dychtivě, „doktorka Shwartzová má zajímavou teorii týkající se cizích bytostí v téhle soustavě. Je založená na velkém množství různých pozorování a analýzách…“

„Doktore,“ přerušil ho Geary. „Mám spoustu práce s počátečními fázemi boje právě s těmi cizinci. Můžete mi tu teorii krátce shrnout?“

Doktorka Shwartzová začala rychle odpovídat: „Jako lidé jsme zvyklí jednat se stvořeními, která v případě ohrožení nebo pronásledování začnou s krátkým prudkým zrychlením ve snaze dostat se pryč nebo chytit svou kořist. Maximální zrychlení a rychlost, ale jen během krátké doby. Nicméně inteligentní stvoření, a tady mluvím o něčem stejně chytrém, jako je typický predátor nebo jeho kořist, si uvědomuje, že pokud unikne okamžitému nebezpečí nebo nedokáže při prvním skoku chytit kořist, může ho čekat dlouhodobé pronásledování. Během toho delšího pronásledování jak predátor, tak jeho kořist používají takovou rychlost, jakou dokáží dlouhodobě udržovat.“

Geary se zamyslel a zadíval se očima na displej. „Tohle tedy dělají medvědokrávy? Místo aby na nás útočily maximální rychlostí, udržují si takovou rychlost, aby se k nám dostaly co nejefektivněji?“

„Myslíme si to, admirále.“

„Doktorko Shwartzová, to nedává smysl. Oni za námi neutíkají. Sedí v lodích. Pohonné systémy se neunaví a palivo nedojde, pokud tedy nemají lodě navržené s naprosto směšnou úrovní výdrže. Odletíme z téhle soustavy dávno předtím, než by nás z technických důvodů museli přestat pronásledovat.“

„Pane admirále,“ začala doktorka Shwartzová a na chvíli se odmlčela, než tiše pokračovala: „Předpokládáte, že nás ti cizinci hodlají pronásledovat jen tak dlouho, dokud jsme v téhle soustavě.“

Zarazil se a začal tu myšlenku zkoumat. Vůbec se mu nelíbila. „Myslíte si, že by nás mohli sledovat? Skokovým bodem do další soustavy?“

„Pane admirále, je možné, že nás budou pronásledovat tak dlouho, jak to jen bude v jejich silách, ve snaze zničit nás, abychom se už nikdy nemohli vrátit a ohrožovat jejich stádo. Jsou to býložravci, kteří naprosto ovládli svou planetu. Vybudovali tyhle pevnosti. Musí být odhodlaní, schopní dlouhodobě se soustředit na otázky bezpečnosti a ochotní obětovat cokoli, jen aby zlikvidovali každou hrozbu.“

„Děkuju vám. To je… zajímavá interpretace, ale doufám, že se pletete.“ Když obrazy obou vědců zmizely, obrátil se Geary k Desjaniové a řekl jí o té teorii.

„No super.“ Desjaniová si protáhla ruce, jako by se chystala do rvačky. „Zajímalo by mě, jestli mají dost dlouhý dolet, aby nás mohli pronásledovat až na alianční území?“

„Bez zásobovacích lodí, které by jim vezly a vyráběly další palivové články, nebo cokoli jiného, co potřebuje jejich pohon?“ zeptal se Geary.

„Ty superbitevní lodě jsou dost velké, aby mohly být soběstačné,“ upozornila ho. „Velké sklady, výrobní systémy, takové věci. Víte, když nad tím přemýšlím, dává to víc smyslu. Možná dokonce dokáží pěstovat na palubě jídlo. Soběstačná válečná loď schopná vyrobit si vše, co potřebuje, má v podstatě neomezený dosah, pokud může občas v některé sluneční soustavě nabrat nové suroviny.“

Geary se zadíval na obrazy medvědokrav novýma očima. „Máte pravdu. Možná nejsou ty bestie tak velké jen kvůli bojeschopnosti. To je další věc, o kterou se budeme muset starat.“

„Můžeme je za sebou táhnout až na syndické území a tam se jim ztratit, protože se budou mít na čem vyřádit,“ navrhla Desjaniová. „Mimochodem, to byl jen vtip.“

„Díky, že jste mi to potvrdila,“ odpověděl žertem jen napůl. Když se poprvé seznámil s Táňou, nesla si s sebou ošklivé následky stoleté války. Bylo jen pár věcí, které by neudělala nenáviděným syndickým nepřátelům, ať už vojákům nebo civilistům. Její myšlení stále neslo válečné jizvy, ačkoli je v poslední době jen málokdy dávala najevo. „Ale pokud by nás pronásledovali, budeme je moct zlikvidovat někde, kde je nebudou podporovat orbitální pevnosti a zdroje celé sluneční soustavy.“

Přikývla a křivě se usmála. „Všimla jsem si, že moc nemluvíte o tom, co by mohlo být u naší další cílové hvězdy.“

„Ať už je tam cokoli, dokážeme se o to postarat.“

„Pane admirále?“ ozval se komunikační důstojník. „Kapitán Smythe z Tanuki se vám snaží dovolat. Tvrdí, že ho blokujete.“

„Kapitán Smythe?“ zadíval se Geary na Desjaniovou. „Jsem si jistý, že ho můj komunikátor nemá blokovat.“

Desjaniová zachmuřeně udeřila do tlačítka interního komunikátoru: „Systémová údržba, tady kapitánka. Něco je špatně s komunikačním softwarem velitele flotily. Najděte to, najděte to hned, a chci to mít opravené už před hodinou. Je to jasné?“

„Ano, paní kapitánko,“ vyštěkl systémák s obavami, které byly zasloužené, když Desjaniová používala takový tón hlasu.

„Předejte mi volání kapitána Smythe,“ přikázal Geary komunikačnímu důstojníkovi.

Objevil se zmateně se tvářící Smythe. „Problémy s komunikátorem, pane admirále? Jen hádám, ale jinak mi není jasné, proč jsem se vám nemohl dovolat přímo.“

„Zjevně ano,“ odpověděl Geary. „Systémáci na palubě Neochvějného se na to dívají.“

„Nejspíš… je to ojedinělý problém? Neměl jste žádné další?“

„Nejméně jeden problém s komunikačním nastavením už tady byl,“ řekl Geary.

„Pane admirále, nechci vás polekat,“ řekl Smythe, ačkoli jeho výraz naznačoval, jak velké obavy ve skutečnosti má. „Ale možná nejde o softwarový problém. Operační systém může fungovat správně. Ale pokud se u procesorů nebo paměťových bank komunikačního systému objevily fyzické poruchy, může to způsobovat bláznivé chování běžícího programu.“

Vše ostatní se ve flotile s blížícím se koncem životnosti rozpadalo, ale tahle konkrétní možnost Gearyho nikdy nenapadla. Pokud začínal mít komunikační systém problémy zrovna teď, když mířili na střet s cizí flotilou… „Kapitánko Desjaniová, kapitán Smythe mi oznámil, že by vaši systémáci měli raději zkontrolovat hardware komunikačního systému. Procesory a paměťové banky.“

Desjaniová na Gearyho okamžik zírala, bylo jí jasné, co to může znamenat, pak ale okamžitě zareagovala: „Systémáci! Zkontrolujte hardware! Hlavní inženýr! Chci okamžitou a kompletní kontrolu všech komunikačních procesorů a všeho dalšího, co je na systém napojené.“

Smythe, který ji nemohl slyšet, dál mluvil na Gearyho: „Ve skutečnosti jsem volal kvůli Orionu. Kapua dokončila opravy na poškozené hlavní pohonné jednotce a informační systém flotily vám bude tvrdit, že je Orion znovu na stech procentech pohonu, nicméně velitelka Kapuy komandérka Miskovicová mi řekla, že má obavy.“

„Obavy?“ Ona že má obavy? Co by asi říkala, kdyby nevěděla, zda jí těsně před bojem s nepřítelem správně funguje komunikace. „Z čeho má obavy?“

„Testy systémů dopadly dobře,“ řekl Smythe a zjevně hledal, co má přesně říct. „Ale… Miskovicová mi říkala, že nemá pocit, že by to bylo v pořádku.“

„Co to znamená?“ chtěl vědět Geary.

„To znamená, že na pohonném systému Orionu není v tuto chvíli nic špatného, co by se dalo naměřit, pane admirále, ale talentovaná a zkušená technička z toho má špatný pocit.“ Smythe frustrovaně rozhodil rukama. „Nemusím vám připomínat, že Orion za poslední rok schytal spoustu škod a musel provést hodně oprav, někdy dost uspěchaných. Takové věci se mohou občas sečíst naprosto nedefinovatelným způsobem.“

„Nechápu.“

Smytha to znejistilo, ale pak se jeho výraz rozjasnil. „Aha. Až do bitvy o Grendel byla vaše kariéra za mírových dob. Omlouvám se, pane admirále, ale dneska všichni předpokládají, že každý důstojník v boji o život vyrostl. Znamená to, že nemáte tak rozsáhlé zkušenosti s poškozenými systémy, jež prošly opakovanými opravami. Budu první, kdo přizná, že se to nestává tak často, jak by mělo, protože spousta lodí byla naprosto zničena nebo musela být opuštěna. Ale sčítá se to, stejně jako se časem akumuluje běžná únava materiálu.“

Gearyho znovu začala bolet hlava. Snažil se uklidnit, protože ve stresu by mohl udělat chyby a omyly, jaké si ani on, ani flotila nemohli dovolit. „Co přesně to znamená v tomto případě?“

„Znamená to, že ačkoli všechny testy ukazují, že pohonný systém Orionu funguje správně, technička provádějící testy s jejich výsledky nesouhlasí. Myslí si, že u Orionu může kdykoli dojít k závažné poruše na pohonu, dost možná bez jakéhokoli varování. Myslel jsem si, že byste to měl vědět.“

„Můžu s tím něco udělat?“ zeptal se Geary.

„Ne, s výjimkou kompletní náhrady nebo přestavění pohonu Orionu,“ odpověděl Smythe. „Což je v plánu, ale plán se neustále opožďuje.“

Geary přikývl. „Děkuju vám, kapitáne Smythi. Alespoň budu mentálně připravený srovnat se s tím, pokud se s pohonem Orionu něco nečekaně stane.“ Prosím, předkové, požádejte žijící hvězdy, ať se to nestane během bitvy. „Byl o tom informován komandér Shen?“

„Ano, pane admirále. Nemá z toho radost, ale komandér Shen nikdy nevypadá, že by měl z něčeho radost.“

Desjaniová se naklonila ke Gearymu a oznámila mu: „Byl to jeden z hlavních procesorů pro komunikační koordinaci. Několik paměťových bank nezachovávalo uložená data.“

Smythe to zaslechl a spokojeně pokýval hlavou. „To bude ono. Ztrácí schopnost obnovovat uložená data. Kvůli tomu se váš komunikátor vrací na výchozí nastavení. Není to nic, čeho byste si všimli na první pohled, ale problémy s ukládáním budou vyvolávat kaskádové selhání ostatních systémů.“

„Mí systémáci vyměňují paměti,“ řekla Desjaniová. „Měli by dělat ještě něco dalšího?“

„Vyměnit zbytek celého systému,“ řekl Smythe s povzdechem. „Selhávání paměťových bank je jako hornický kanárek pro počítačový systém. Nespoléhejte se na normální diagnostiku a automatizované testy hardwaru. Chovejte se k systému, jako by byl poškozený, dokud ho nebudeme moci úplně vyměnit.“

„Kapitáne Smythi,“ řekl Geary s klidem, na který byl pyšný, „míříme přímo do boje. A vy mi říkáte, že se nemůžu spolehnout na komunikační systém Neochvějného?“

Ucítil, jak Desjaniová ztuhla. Vždy byla pyšná na to, že je Neochvějný vlajková loď, i na svou vlastní pověst, že dokáže všechno a všechny na palubě své lodi držet na maximální bojeschopnosti. Kdyby měl Geary těsně před bojem přenést vlajku jinam, protože se nemohl spoléhat na funkčnost důležitých systémů Neochvějného, Táňu i její posádku by to ponížilo.

Smythe se na tu otázku díval jen z perspektivy technika. „Musel bych vidět výsledky kompletní inspekce a testů, než bych na to mohl odpovědět, pane admirále. Zjevně ale na Neochvějném nějaké problémy jsou.“

Tvář Desjaniové potemněla a zjevně se chystala na ostrou odpověď.

Měl by dovolit, aby jeho věrnost Táně, dobré zkušenosti a obliba Neochvějného i jeho posádky ovlivnily jeho zodpovědnost a nutnost mít k dispozici vlajkovou loď se spolehlivými komunikačními možnostmi? Následky upřednostnění sentimentality před chladnou logikou by mohly být extrémně závažné.

Ale ve válce platily i jiné faktory, které s chladnokrevnou logikou neměly moc společného. Nedefinovatelné faktory schopné ovlivnit výsledky bitev. Co by udělalo s morálkou flotily, kdyby ho viděli, jak na poslední chvíli přesouvá vlajku na jinou loď, zatímco na Neochvějném nebyla vidět žádná zjevná škoda? Kolik smyšlených důvodů by okamžitě začalo pobíhat po flotile a jaké škody by takové pomluvy mohly napáchat na bojovém duchu a disciplíně flotily?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ochránce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.