Netvorův krk nepraskl; Wellen to ani nečekal. Rána však necriho poslala s výkřikem bolesti k zemi. Wellen ho znovu a znovu tloukl. Netopýří tvor se v rozčilení a zmatku kroutil, dokud se mu nepodařilo setřást učence ze zad, ale i když se člověka zbavil, nedokázal hned vstát.

Za sebou Bedlam uslyšel nelidský řev plný agónie, neměl však čas dívat se, co ho způsobilo. Pochodeň už byla k nepotřebě, takže mu zbýval jen nůž. Wellen si přál, aby byl požádal Zeleného draka o nový meč, ale stejně pochyboval, že by mu ho dračí vládce jen tak dal. Koneckonců, k čemu by mohl potřebovat meč, když je v bezpečných spárech dračího krále?

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

The Crystal Dragon *

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2008

Copyright © 1992 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-683-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-684-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

I.

Vždycky věděl, kdy je nejvhodnější čas vyjít ven. Dá se říct, že všechno šlo jako na drátkách. Znal zvyky svých protivníků lépe než oni sami, stejně jako znal zvyky jejich předchůdců. Hrál tuhle hru mnohem déle než kdokoliv z obou skupin, které právě teď hledaly jeho odkaz, a bude ji hrát, až z nich nezbude nic než šepot ve větru času.

Věděl, že ho kvůli tomu, jak vypadá, podceňují. Byl pro ně znetvořeným malým gnómem, jedním z příslušníků samotářského lidu, žijícího jen pro vědění a shromažďujícího veškeré vzácné zdroje. Byl neuvěřitelně malý a vrásčitý věkem. Paže měl o to delší, oč byly ošizeny nohy, takže se zdálo, skoro jako by se místo chůze nebo běhu jen belhal. Na hlavě neměl jediný vlasový váček, takže když na ni zasvítilo slunce, často vypadal jako naleštěné vejce. Nos měl dlouhý a zahnutý a oči velké, naplněné moudrostí věků. Nosil jednoduchý oděv, sestávající z tkaného roucha s kapucí, v němž působil spíš jako hromádka zmuchlaného prádla než jako živý tvor. Měl obyčejné boty a opasek, na kterém viselo několik váčků, ale jinak nic. Nic víc nepotřeboval.

Existoval dobrý důvod, proč vypadal jako gnóm; to z něho se ona rasa zrodila, když si kdysi bral za družky elfské dívky. Třebaže ty dny už minuly, potomstvo dál šířilo jeho rysy. Bylo to znamení kdysi velké moci, se kterou se muselo počítat dokonce i teď.

Byl jen pár minut od své svatyně, ale bouře se konečně utišila. Mraky se rozptýlily tak rychle, že by úsvit ještě mohl odhalit zlaté slunce a jasně modrou oblohu. Svítání bylo to jediné, co ho ještě doopravdy zajímalo; svítání a každodenní hra s těmi, kteří se snažili ukrást to, co je jeho a jen jeho.

Na úpatí kopce se zastavil. Od tohoto místa už ho terén chránit nebude. Před ním se rozkládala jen divoká tráva, tak nízká, že nedokáže ukrýt ani drobnou postavu. To, že tu vůbec nějaká tráva byla, dokazovalo jeho vlastní moc, protože jeden z protivníků tuhle oblast úplně vypálil, když se gnóma pokoušel vylákat ze svatyně. Kdyby bylo území ponecháno jen slabosti přírody, zůstalo by pusté. Gnóm však nijak netoužil bydlet uprostřed vyprahlé pustiny a vyhledal náležité kouzlo. Tímto úspěchem svým nepřátelům jen dokázal, že nesmírný rozsah jeho dědictví opravdu stojí za řeč. Viděli dost divů, aby pochopili, že krádež toho, co gnómova pevnost ukrývá, by vítězi přinesla vládu nad celým kontinentem.

Pokud šlo o gnóma, bylo mu to jedno. V tomhle stádiu předlouhého života pro něj bylo důležité jen získávání dalších vědomostí.

Pouhému oku se travnatá pláň jevila prázdná, až na podivnou stavbu kousek dál od místa, kde gnóm stál. Budova trůnila uprostřed bujné trávy jako laskavý samovládce přehlížející své království – rozlehlý, nevýrazný, tři patra vysoký pětiúhelník. Vypadalo to, že nemá okna, a dokonce ani dveře, jimiž by se dalo vejít, a tak to taky bylo. Kdyby se jakýkoliv nešťastný návštěvník, kromě něj samotného, pokoušel najít vchod, jen by tvrz bezvýsledně obcházel. Jenom on věděl, jak vejít, a proto právě on držel v téhle hře důvtipu v rukou trumf. Jeho rádoby nástupci se ho neodvažovali přímo zabít, aby neztratili klíč.

To neznamenalo, že by nevyzkoušeli jiné postupy, z nichž většina zahrnovala bolest… ale ne smrt.

Pláň vypadala mírumilovně a zdálo se, že protivníci přes noc zanechali úsilí. U jednoho to mohla být pravda, u dalšího ne. Vždycky tu aspoň nějaký byl.

Hodil si přes rameno párek králíků, výsledek noční práce, a dal se do plahočení tím, co pro něj bylo tančící zelení, sahající až po kolena. Zevnitř z gnóma se ještě dál natáhly šlahouny neviditelné síly, už tak vysoce citlivé na možné úklady uchvatitelů. Věděl by o jakémkoliv kouzlu nebo fyzické hrozbě, které by se objevily v okruhu sta metrů kolem něj. Nic, co bylo dál, by nedokázalo magický štít ani škrábnout, a ani to, co by bylo blíž, by nejspíš nesvedlo o moc víc. Přesto nesměl být příliš samolibý. Stále se objevovaly nové, nebezpečnější útoky.

Toto vědomí mu stále trochu kořenilo život. Přidávalo touze zkoumat tu drobnou příchuť, chuť ohrožení samotné existence.

Když byl skrčený čaroděj téměř v půli cesty k domu, zastavil se. Nic ještě nenarušilo síť obranných kouzel, ale jakési tušení… řekněme intuice… mu sdělilo, že v těsné blízkosti někdo nebo něco leží a čeká.

Kdo z nich? přemítal. Kdo z nich v poslední době vyčkával?

Nad obzorem se vynořily první paprsky slunce. Prastarý čaroděj ten pohled chviličku obdivoval a pak se vydal dál. Pořád byl mírně zvědavý, co tyhle pocity způsobilo, ale protože necítil nebezpečí, nedělal si s tím příliš starostí.

Možná nějaký odvážný elf? Jejich rasa se jednou či dvakrát pokusila s ním setkat a získat jeho přátelství, ale gnóm už neměl zájem o elfské ženy, a tak si toho nevšímal. Ve srovnání s ostatními pozorovateli byli elfové bezvýznamní.

Teď už byla jeho svatyně, domov a místo, kde bádal, vzdálena jen něco přes sto metrů a pořád ještě na něj nikdo nezaútočil. Seschlého čaroděje to překvapilo; podivoval se, jestli tentokrát nevyjde jeho pečlivá práce nazmar. Vlastně pro králíky ani nepotřeboval jít, mohl si je zavolat k sobě, ale procházka a výzva mu vždycky rozproudily krev. Byl skoro zklamaný.

Pořád tu byl ten pocit…

Konečně stál před šedou stavbou. Zvedl ruku, aby si otevřel cestu – a ucítil, jak se všechna obranná kouzla naráz aktivovala a cosi se vrhlo z nebe nad ním přímo dolů.

Bylo to silné, mnohem silnější, než čekal. Setřáslo to jeho první obrany, jako by on setřásl list, který mu spadl na rameno. Ať to bylo cokoliv, muselo to být doopravdy vysoko, aby se to předtím dokázalo vyhnout odhalení, a teď se to hnalo rychlostí, která by ohromila i draka. Čaroděj zahodil párek králíků a soustředil se nahoru na překvapivou novou hrozbu. Ať byl za tenhle útok odpovědný kdokoliv ze současných nepřátel, rozhodně se překonal.

V ranním šeru se vyrýsovalo cosi mohutného, s křídly podobnými netopýrům. Tvor vykřikl, velmi podobně jako by vypískl noční letec, kterého připomínal, a napřáhl k němu dlouhé prsty s drápy. Stejně jako u netopýrů byly prsty částí samotných blanitých křídel. Mělo to dlouhé uši a tělo, které se v základu podobalo lidskému; víc podrobností za daných okolností nerozeznal.

Bezpochyby odporný jako hřích, pomyslel si čaroděj, zatímco se chystal k obraně.

Gnóm s rychlostí, která byla na někoho jeho postavy pozoruhodná, sáhl do jednoho z váčků a vytáhl malou hůlku. Podržel ji nad hlavou a ťukl do konce hůlky palcem. Z konce vyšlehl zářivě bílý záblesk, stokrát jasnější než slunce v zenitu. Čaroděj byl na pálivé světlo připravený, takže těsně předtím zavřel oči.

Noční letec takové štěstí neměl.

Tvor zaječel, zakolísal a nakonec se neovladatelně roztočil. Gnóm sice měl podezření, že se tvor dokáže orientovat i podle sluchu, nejen očima, věděl však, že ho světlo v tuto chvíli příliš zmátlo. Jeho páni ho možná vytvořili tak, aby se dal použít i za denního světla, jen málokdo však dokázal pohlédnout do jasného bílého plamene, který držel gnóm v ruce, a nepřijít přitom natrvalo o zrak. Čaroděje trik těšil o to víc, že světlo bylo dílem přírody a nestálo ho ani za mák kouzel. Vytvoření hůlky mu zabralo jen pár minut práce.

Během těchto událostí gnóm rozhodně jen tak nestál. Zatímco si tvor – nejméně sedm stop vysoký, pokud mohl soudit – drásal oči, gnóm už otevíral průchod po straně pětiúhelníkové budovy. Rychlá řada pohybů levou rukou způsobila, že se přímo před ním objevil kulatý otvor. Vzal ulovené králíky a prošel, než však otvor znovu zapečetil, zastavil se.

Netvor už mizel pryč do rozptylující se tmy, poté co tak rychlým a zahanbujícím způsobem selhal. Gnóm ze zkušenosti věděl, jakou duševní i fyzickou agónií monstrum prochází. Necítil s tvorem žádnou účast, jen s marným úsilím těch, kdo ho stvořili. Teď, když viděl nezdravě bílou barvu, tak neobvyklou pro noční stvoření, měl jasné podezření, kdo z jeho protivníků je za to odpovědný.

„Hm! Vládci mrtvých! Samozřejmě že to bude jeden z nich!“ Nekromanti, kteří se ustanovili za bohy. Do jisté míry hlupáci, ale přesto docela schopní a odvážní. Z vlastních ohromných zásob moci vytvořili docela impozantní zbraň, která však očividně nebyla na ten úkol dost chytrá. Přesto dokázal stěží uvěřit, že to bylo tak rychlé a jednoduché. Po všem, co čekal, to bylo téměř zklamání.

„Skoro směšné, jestli se ptáte,“ zamumlal, přestože by se ti, o které šlo, sotva zeptali právě jeho. „Plýtvání dobrým materiálem! Nikdy neužívejte dobrou zbraň se špatným plánem!“

Zatímco gnóm sledoval mohutný stín mizící v mracích, náhle se zamračil. Možná to přece jen nebyl jenom špatně vymyšlený plán. Už by měli vědět, že je podobný útok odsouzený ke zkáze. Možná to byl průzkumný výpad, úvod ke skutečnému útoku.

Usmál se v očekávání, jaký by mohl být další krok a kdy k němu dojde. Ať už zosnovali cokoliv, bude na to samozřejmě připraven, ale pomyšlení, že by mohli přijít s něčím novým, v něm probudilo hlad po zkoumání. Bude muset prozkoumat možnosti, které tenhle incident otevírá, i kdyby se ukázalo, že jsou jen produktem jeho vlastní vynalézavé představivosti.

Otvor se právě začal zavírat, když znovu ucítil přítomnost trpělivého pozorovatele. Shrbený čaroděj kouzlo zastavil a znovu vyhlédl ven. Nic neviděl; nečekal, že by to mohlo být až tak snadné. Vnitřní zrak, do něhož směřoval moc, mu však ukázal vysokou postavu, snad lidskou, zahalenou v plášti podobném rubáši.

To bylo vše. Jako by narušil křehkou bublinu, obraz i pocit, že je sledován, zmizely.

Gnóm se zamračil a dovolil stěně, aby dokončila uzavírání. Nekonečné tisíce let chránil vzácné dědictví před lidskými i jinými nepřáteli a neviděl důvod, proč by ho neochránil před jedním dalším. Ať jsou jeho protivníci z ptačího lidu nebo čarodějové v pláštích, ve srovnání s ním nejsou ničím.

Hlavou mu probleskl další obraz, ale tentokrát to byla jen vzpomínka na prozatím nejurputnějšího a nejtrpělivějšího protivníka. Zasmál se při pomyšlení na některé z chytrých, ale marných triků, jež onen protivník použil. „Ano, to se týká i tebe, lorde draku!“ zabručel letitý čaroděj. „Kodex je můj a tím je to vyřízeno!“

Skrčená postava si urovnala králíky na rameni a odštrachala se síní. Myšlenky na draky, netopýry a jim podobné tvory ustoupily vzpomínkám na vůni pečeného králíka. Klidný život ho tolik těšil. Vůbec se to tady nepodobá předchozímu domovu, místu, které už tak dávno, pradávno opustil.

Ne, tohle panství se Nimthu vůbec nepodobá.

II.

„Tady!“

Prapor upevnil sám kapitán Yalso. Mohutný muž silou zarazil dřevěnou žerď skoro dvě stopy do země na vnitřním okraji pláže. Když dva námořníci rozvinuli standartu – ve skutečnosti to byl lodní prapor vypůjčený pro tuhle příležitost – muži, kteří se vylodili na pobřeží, i ti, co přihlíželi z trojstěžníku kotvícího v přírodním přístavu, provolali slávu. Peruť volavky po měsících zrádné plavby konečně dosáhla cíle.

Mýtus se stal skutečností. Legendární Dračí říše existuje!

Nebo aspoň kontinent na jejím místě, pomyslel si Wellen Bedlam a s ironickým pobavením hleděl na malý prapor, který ani nebyl jeho nápad.

Jako řídící síla a vůdce téhle výpravy by měl být těmito událostmi nejvíce nadšen. Splnil se mu sen. Od chvíle, kdy mu rodiče jako dítěti poprvé vyprávěli příběh o lordu Drazereem a dračích lidech, až do posledních dnů vlastních výzkumů v troskách starověkého města věřil, že Dračí říše existovala a je víc než jen pohádkovou zemí. Tyhle příběhy musely mít nějaký základ.

Bylo mu skoro jedno, že v několika posledních letech riskoval pověst učeného mistra. Pokračoval dál, dokonce i když ho mistři opatrovníci, vládnoucí z tajemného Sirvak Dragothu mlžnému území zvanému Snové země, varovali před nebezpečím pátrání příliš hluboko v minulosti – byla to skrytá hrozba? Poté co jeho výzkumy konečně přesvědčivě ukázaly k západu, za strašlivá moře, Wellen nějak dokázal zajistit finanční podporu expedice. Když se zdálo, že celé úsilí uvázne na mělčině v bodě, kdy se Peruť volavky chystala vyplout, přidal dokonce i vlastní skrovné prostředky a utratil každičkou minci, aby se ujistil, že loď odrazí.

Oprášil si písek z hnědé tkané košile, přehodil si dlouhý zelený plášť a otočil se k jásajícím. Ano, přiměl svůj sen, aby se stal skutečností, ale teď přemítal, jakou cenu by mohli zaplatit. Doma, v bezpečném ústraní vlastních pokojů, si nebezpečí jen představoval. Reálná podoba těchto nebezpečí však byla něčím víc, než čemu chtěl doopravdy čelit. Trápilo ho, že ze všech lidí právě on může výpravu ohrozit nejvíc.

Já se bojím! Ta myšlenka si propálila cestu do jeho duše. Bojím se. Vždyť za celý život mě nejvíc ohrožovala možnost, že by se mi nepodařilo dostudovat!

Zatímco bezcílně bloumal po pláži, kolem poletoval písek. Přestože měl boty až ke kolenům, některá zrnka se dokázala dostat dovnitř, takže ho svědily nohy. Wellen si přál, aby všechny jeho strasti byly tak malé. Jak by to zapůsobilo doma, kdyby vůdce výpravy selhal jako první? Jak by vypadalo, kdyby musel velení převzít Prentiss Asaalk?

Wellen si vzpomněl na seveřana, který se stal Bedlamovým nechtěným zástupcem, a vybavil si vlastní fyzické nedostatky. Nestačí, že se bojí, ale ještě musí obstát proti muži, jenž vypadá jako nějaký polobůh, hrdina dávných bájí. Wellen byl malý, sotva dosáhl výšky pět a půl stopy, zatímco Asaalk byl skoro o stopu vyšší. Menší muž nebyl nijak slabý, ale ve srovnání s Asaalkovými herkulovskými mírami vypadala jeho široká ramena spíš jako chlapecká.

Obličej se nedal srovnat. Wellenovy rysy se daly přinejlepším nazvat bezvýraznými. Mírně kulatá tvář, obyčejný nos, tenké rty… zvláštní byly jen oříškově hnědé oči, které nějak vždycky dokázaly upoutat pozornost toho, s kým mluvil. Pronikavý pohled ho však ve srovnání s aristokratickými rysy jeho zástupce nevytrhl. Asaalk byl nejen vůdčí osobnost, ale měl v sobě arogantní krásu všech legendárních hrdinů, s výjimkou Drazereeho.

Navzdory tomu, že měl neustále před sebou přehled vlastních chyb, zjišťoval menší muž, že opravdu velí. Z jakéhosi důvodu ho byli lidé ochotnější následovat a naslouchat mu. Wellena to mátlo a ctižádostivého Asaalka to skoro jistě rozčilovalo. To přidalo učenci další obavu. Kdy přijde chvíle, že zavede své lidi do neštěstí a Prentiss Asaalk s konečnou platností a neodvolatelně zaujme místo vůdce – pokud přežijí?

Den byl ještě mladý. Vítr se marně pokoušel rozcuchat mu tmavé vlasy, sestřižené nakrátko, aby mu péče o ně nedala víc práce, než je nezbytné. Odstrčil prsty stranou několik volných pramenů, pokoušeje se nemyslet na zatracený stříbrný pruh, kterého se přitom dotknul, a zahleděl se na lesy za pláží. Vypadaly tiché a snadno dostupné, ale je v téhle podivné krajině něco takového? Část jeho samého se s ním dohadovala, že se zbytečně obává, ale zbytek hlavy věděl, že obavy jsou to jediné, co mu brání příliš se zasnít, k čemuž měl od dětství nebezpečné sklony. Přestože mu ještě nebylo třicet, Wellen si rád myslel, že bezstarostné dny skončily zlomeninou nohy a ruky, kterou utržil, když se zasnil, místo aby se ujistil, že je žebřík v knihovně stabilní.

„Co tady vlastně děláš?“

Když uslyšel nahlas otázku, kterou si právě sám kladl, leknutím skoro vyskočil. Když si vzápětí uvědomil, že to nepromluvil on, pochopil, že otázka má jiný, všednější důvod. Úlevou si vydechl a otočil se ke kapitánu Yalsovi.

Námořník byl starý, ale nikdo nedokázal říct, jak starý. Starý jako moře, řekl jeden z lodníků, ale jestli byl Yalso až tak starý, pak se na svůj věk držel opravdu dobře. Přestože měl strašlivě bílé vlasy a vousy mu rostly až k hrudi, nebyl kapitán v žádném ohledu křehký stařec. Dokazoval to nejen obvod pasu, ale i způsob, jakým zvládal posádku během nejhorších bouří a přinutil ji dřít, aby zachránili Peruť volavky i všechny na palubě. Udělal to během dlouhé plavby nejednou. Jako většina mužů, jak se zdálo, byl i kapitán o několik palců vyšší než Wellen, a toho znovu a znovu překvapovalo, že se mu námořní kapitán v některých věcech podřizuje.

„Touláš se v myšlenkách, že,“ řekl mu Yalso tónem, který užíval, jen když byli sami. Pokud byl na lodi muž, kterého by Wellen mohl označit za přítele, byl to Yalso. Dokud kapitán na učence nenarazil, neměl před sebou víc než dlouhý, dávno očekávaný odpočinek. Wellen mu daroval poslední velké dobrodružství… vlastně to největší. Ještě nikdo nikdy neplul tak daleko na západ. Tedy, nikdo se nevrátil, aby o tom vyprávěl. Z mladého učence však vyzařovalo cosi neústupného, jistota, která námořníkovi stačila. Nikdy Wellenovi nepřestal věřit.

„Promiň,“ zamumlal Bedlam. „Přemýšlím, co tam asi najdeme,“ ukázal ke vnitrozemí.

„No, stromy, trávu, zvířata, nějaký ptáky…“ Yalso na něj mrknul. „Třeba taky pár ztracenejch měst, dámy v nesnázích a spoustu zlata…“

Oba se té představě usmáli. Na palubě lodi vždycky byli muži, kteří čekali něco takového, oni dva však byli praktičtější. Pokud šlo o kapitána, byla mu odměnou samotná plavba. Znovu dokázal, že je nejlepší a Peruť volavky je ta nejskvostnější loď, jaká kdy brázdila moře. Naproti tomu Wellen se staral hlavně o historii.

Trochu se mu zvedla nálada, nedokázal však setřást jisté obavy. Ne po prvním pokusu o přistání.

Základním varováním z příběhů o téhle daleké zemi bylo: zde jsou draci. Draky nespatřili… alespoň ne tak, aby je dokázali rozeznat… ale byla tady spousta nebezpečí, tím si byl Wellen jistý.

„Zas přemýšlíš o tom zatraceným městě, že, mistře Bedlame? Nech toho. Tohle je bezpečnej přístav, ne jako ta strašidelná zátoka plná příšer.“

Wellen si nevzpomínal, že by byla strašidelná, ale trosky města na severovýchodě a větrem ošlehané území, první část legendární Dračí říše, kterou spatřili a kde původně přistáli, opravdu byla „plná příšer“, jak právě řekl starý námořník.

Jakmile poprvé uviděli pevninu, zajásali, a když poprvé zahlédli město, mysleli si, že v něm mohou být lidé ochotní obchodovat. Teprve když připluli blíž, všimli si pasažéři i posádka trojstěžníku, že je přístavní město v troskách a musí být v troskách už celá staletí. Část se očividně dokonce potopila do moře. Přesto byl zázrak vidět ho, téměř nelidskou architekturu a krásu, a tak mluvili o tom, že ho prozkoumají, a možná dokonce najdou dávno opuštěné bohatství.

Pak hlídka zahlédla ve vodě štíhlý, šupinatý hřbet.

Mořská modř, proto si jich nejdřív nikdo nevšiml. Možná taky plavaly příliš hluboko. Odvážní výzkumníci zatím věděli jen to, že se ve vodě kolem nich objevilo několik matných stínů, naznačujících mořské obludy. Kapitán Yalso byl toho názoru, že narazili na jejich trdliště nebo něco podobného. Prentiss Asaalk chtěl jednu ulovit; naštěstí byl v menšině.

Když se průzkumníci přiblížili, stíny zůstaly jen stíny, stále z dohledu, to však neznamenalo, že nechaly loď být. Když se Peruť volavky poprvé otřásla, věděli, že jich několik pluje pod nimi. Lodi se kupodivu nic moc nestalo, možná proto, že kapitán Yalso instinktivně chápal, co chtějí. Údery mířily na příď, brzdily trojstěžník v postupu a brzy ho přinutily couvnout.

„Chtějí, ať odsud vypadnem!“ sdělil Wellenovi. „Dávají nám šanci zmizet v jednom kuse!“

A opravdu, jakmile se Peruť volavky konečně obrátila a zamířila pryč, děsivé stíny se vytratily. Průzkumníci pluli a neohlíželi se, dokud se město i s obyvateli hlubin neproměnilo v pouhou tečku na obzoru.

„Zas přemýšlíš.“ Komentář vytrhl menšího muže ze vzpomínek. Učenec se zahleděl na písek pod nohama a soustředil se na přítomnost.

Wellen vykročil k menšímu svahu; chtěl se postavit mezi stopu vysoká stébla bujné trávy. „Promiň, kapitáne. Neměl jsem to v úmyslu; prostě se to stalo.“

„Na snění není nic špatného; to sny tě sem dostaly a nás s tebou. Jenom musíš vědět, kde sny končí a začíná realita… nebo šlápneš na něco strašlivýho!“

Nikdy si nebyl jistý, jestli má kapitán občas zalíbení v zemitém vyjadřování, nebo jestli se přepíná tam a zpátky, aniž si to uvědomuje. Yalso byl mnohem vzdělanější, než učenec čekal, ale to mohly být jen osobní předsudky založené na tom, že byl sám velmi vzdělaný. „Pokusím se na to myslet.“

„Dobrá!“ Mohutný námořník, kterému se boty trochu bořily do měkkého písku, se k němu připojil. „Kdyby se ti něco stalo a já bych musel delší dobu poslouchat rozkazy modrého muže, došlo by ke vzpouře!“

„Modrý muž“ byl Prentiss Asaalk. Z důvodů, které znají možná jen Snové země, měl Asaalkův lid modrou kůži. Nebylo to žádné barvivo; rodili se od hlavy až k patě tmavě modří, včetně vlasů. Byli to jediní takhle zbarvení lidé a cítili, že je to činí výjimečnými, což do značné míry vysvětlovalo Asaalkovo arogantní chování. Byl plodem své kultury.

Ale dokázal být náročný i ve srovnání s jinými modrými muži.

„Pojď zpátky do tábora, mistře Bedlame! Jestli chceš mít zítra pátrací oddíl, musíme toho ještě předtím spoustu udělat. Poslal jsem pár mužů na výzvědy do blízkého okolí, ale budu potřebovat tvoji duchapřítomnost, aby si udrželi nadšení a aby modrý muž nepřevzal velení!“

Wellen, který věděl, jak přesvědčivý dokáže Asaalk být, rychle souhlasil. Věděl taky, že mu práce pomůže udržet na uzdě strach a pochybnosti o sobě. I proto měl tak rád bádání; na čas mohl uniknout před světem a svými chybami.

Samozřejmě, když dorazili zpátky k ostatním, modrý muž už se pokoušel uchvátit vládu. Tvářil se uhlazeně jako král rozkazující poddaným.

„Tam a tam,“ říkal krátce, s lehkým přízvukem. Přestože většina lidí mluvila obecnou řečí stejným způsobem, seveřané užívali mírně změněnou melodii, která Wellenovi zněla, jako by jej obřadní dýky, jež nosili za opasky, bodaly do břicha. Nikdo samozřejmě nikdy nežertoval o Asaalkovu hlasu; kromě toho, že vypadal jako hrdina, to byl i vražedný šermíř a zápasník. „Udělejte tu kruh, ano?“

Přestože námořníci cítili k modrému muži mírnou nechuť, byli tak zvyklí na hlas autority, že sice neradi, ale přesto poslouchali seveřanovy rozkazy.

„Děkuji ti laskavě, mistře Asaalku!“ zaduněl Yalso a vous se mu zatřásl. „Tenhle mizernej úkol můžu sundat z tvých vzácných ramen!“ Kapitán se na Wellena spiklenecky podíval. „Mistře Bedlame! Určitě máš něco naléhavějšího, co nebude tak pod úroveň tvého schopného zástupce!“

Prentiss Asaalk nejspíš velmi dobře věděl, co námořník dělá, seveřan však v případě potřeby uměl ukrýt skutečné pocity. Místo toho se usmál, přerušil práci, kterou si sám uložil, a připojil se k nim. Yalso neměl v úmyslu podrobit se představení jednoho herce, které Asaalk považoval za vhodnou formu rozhovorů, jichž se účastnil. Poklonil se mladému učenci a omluvil se. Pečlivě se vyhnul pohledu na modrého muže a odkráčel řídit stavbu tábora… pokud mu Prentiss Asaalk ještě nějakou práci nechal.

„Mistře Bedlame!“ pozdravil ho Asaalk s takovým zápalem a potěšením, až se vůdce výpravy polekal, že ho větší muž popadne do medvědího objetí. Asaalk se však místo toho rozhodl zkřížit ruce a postavit se v kobaltovém lesku před Wellena jako nějaký bojovník z pohádek, který právě překonal největšího protivníka. „Skvělý den, že ano?“

„Zdá se, že se počasí drží…“

„Počasí? Nemluvím o počasí!“ Modrý muž se široce usmál, jako by Wellenův komentář považoval za přátelský žert. „Počasí je dobré, jistě, ale já samozřejmě mluvím o tom, že jsme tady!“ Prstem ukázal na zem pod nohama. Asaalkův sklon vždycky zdůrazňovat pointu Wellenovi připomínal herce na jevišti. Uvažoval, jestli k dalším seveřanovým talentům patří i profesionální herectví. Bylo jen málo věcí, v nichž by se Asaalk nezdál schopný. Wellen vlastně nedokázal zatím přijít na nic, co by se schopnostem jeho zástupce vymykalo.

Možná bych ho měl nechat převzít velení! Pak bych možná přišel na to, jaké má meze! Ale co by se stalo, kdyby se ukázalo, že Prentiss Asaalk žádné hranice nemá?

Na rameno mu dopadla ruka dvakrát větší než jeho. Znovu a znovu ho postrkovala, jak ho modrý muž poplácával. „Tohle je tvůj den, mistře Bedlame! Posměváčci si v hanbě zakryjí tvář, až se vrátíme s lodí naloženou poklady, že ano?“

Poklady? Tohle má být objevitelská plavba, ne plundrování! To měl chuť zaječet seveřanovi do dokonalé tváře, ale neudělal to. Jen by se sám zesměšnil a Asaalk by jeho slovům stejně doopravdy nevěnoval pozornost. Asaalk nebyl jediný, kdo hledal bohatství. Většina mužů na palubě, dokonce i kapitán Yalso, snila o tom, že se domů vrátí s královským pokladem. Ne že by je vůbec nezajímaly vědomosti, které by mohli získat; jen byli toho názoru, že je možné získat vědomosti i bohatství. Asaalkovi lidé investovali do výpravy, jen protože si byli jistí, že se Peruť volavky vrátí s něčím cenným… pokud se tedy vůbec vrátí. Loď ani Wellen by se neodvážili vrátit s prázdnýma rukama.

„To město na severu,“ říkal mocný zástupce, „můžeme se tam dostat po souši, že ano? Pak nebudou mořské obludy žádnou hrozbou! Pomysli, co by tam mohlo být!“

Wellen to učinil a zachvěl se. „Můžou tam být i další nestvůry, takové, které se pohybují po zemi. Mimo to, podle toho, jak staré to město vypadalo – tedy ta část, co zůstala nad vodou – už ho nejspíš dávno vybrakovali. Nejspíš je v troskách stovky, možná tisíce let.“

„Vždycky se něco najde… a nechtěl jsi hledat vědomosti? Určitě to je dobré místo, kde je hledat! Tak mocné město možná dokonce znalo velkého lorda Drazereeho!“

Učenec pochyboval, že by věci byly tak snadné, nemohl však popřít, že tak pozoruhodné místo jako zbořené město by mohlo ukrývat nesčetné odpovědi a nekonečná překvapení. Byl tu však jiný problém, který si Prentiss Asaalk očividně neuvědomoval, ale Wellen na něj nedokázal zapomenout.

„Mohlo by trvat příliš dlouho, než bychom se tam dostali, Prentissi, a víc než polovinu času bychom strávili chůzí mlhou tak hustou, že bychom si neviděli na špičku nosu! Na to jsi zapomněl?“

„Pche!“ Vysoký seveřan ho odbyl mávnutím ruky. „Trocha mlhy, no ano! Nezapomněl jsem na ni. Dělal bych si starosti s draky a démony, ale s mlhou? Ha! Jaké nebezpečí může představovat šedá mlha?“

Jaké nebezpečí? Neměl pro mohutného muže odpověď, jen pocit hrůzy, který se ho držel po celou dobu, kdy byli na dohled mlhou zahalené země daleko na jihu od trosek města. Jistě, mlha neudělala nic, čím by si vysloužila takovou nedůvěru, připadalo mu však znepokojivé, jak se počasí v různých oblastech této pevniny velmi liší. Území obklopující částečně potopené město bylo slunné a teplé. Po pouhých dvou dnech vpluli do bouře, která je nepustila, dokud nenarazili na mlhy. Bouře ani mlha nijak neslábly. Wellen, který měl oko vědce, si všiml, že déšť utichl až ve chvíli, kdy se nad vzdálenou krajinou rozestřel šedý plášť.

Skoro jako by někdo zem rozdělil mezi dva nebo více vládců živlů.

Dokonce i na Wellena to byla absurdní představa, a tak o ní nikomu neřekl, ani kapitánovi.

Potlačil povzdech a konečně řekl: „Uvidíme. Dám všem vědět dnes po večeři. Právě teď je mou jedinou starostí ujistit se, že je naše tábořiště bezpečné a zajištěné.“

„Tak to se nemusíš bát! Rozmístil jsem po této části pláže hlídky a vyslal jsem i muže na výzvědy… až k úpatí kopců. Zásoby jsou bezpečně vyložené za čarou přílivu.“ Ukázal na zmíněný mezník, ležící napravo od Wellena. „A postavil jsem čtyři muže k veslicím, jako preventivní bezpečnostní opatření. Uspokojivé, že ano?“

„Čekáš válku?“ Byla to řečnická otázka, kterou Wellen ani neměl v úmyslu říct nahlas, ale Asaalkovy přípravy – učence ohromilo, jak dokázal za tak krátký čas všechno zorganizovat – se zdály vhodné spíš pro někoho, kdo očekává ozbrojený útok.

Modrý muž po něm střelil úsměvem: „Ani já nepovažuji tuhle zemi za neškodnou. Stejně jako ty, mistře Bedlame, vím, že opatrnost je výborná věc, že ano?“

„Ano…“ Přál si, aby jeho zástupce přestal tohle slůvko zneužívat. Vždycky to znělo, jako by si Asaalk odpovídal na vlastní otázky.

„Nuže! Je spousta věcí, které musíme probrat, ale i spousta věcí, které ještě máme udělat! Zítra začne naše slavná výprava. Opustím tě, mistře Bedlame, abys mohl učinit svá rozhodnutí; vím, že je nad čím uvažovat, že ano? Pokud budeš v této záležitosti potřebovat mou pomoc, stačí pro mne poslat.“ Prentiss Asaalk mu vysekl strohou devadesátistupňovou poklonu. „Jsem ti k službám.“

Když vznešený seveřan odešel, pokusil se Wellen rozhodnout, která Asaalkova tvář mu vadí více, arogantní lord, nebo blahosklonný přítel. Nakonec to vzdal; v jádru věděl, že by se nejraději obešel bez obou. Ať modrý muž ukázal kteroukoliv z nich, člověk si mohl být jist, že se za fasádou ještě něco ukrývá. Jednoho dne se ukáže skutečný Prentiss Asaalk. Wellen doufal, že nebude mít tu smůlu, aby byl nablízku, až k tomu dojde.

Yalsa seveřanův návrat k povinnostem bezpochyby naštve, ale Wellen s tím vlastně nemohl nic dělat. Přes všechny Asaalkovy chyby mu nikdo nemohl upřít výkonnost. V příliš mnoha případech právě jeho schopnosti umožnily Wellenovi provést výpravu nějakou krizí. Právě proto byl tak rozčilující. Byl stejně tak neocenitelný jako nesnesitelný.

Společníci modrého muže ho vybrali dobře.

S kapitánem a Asaalkem po boku Wellen ve skutečnosti neměl na práci o moc víc než přemýšlet. Většina mužů ho zahlédla, když se vrátil s Yalsem, a nic víc nepotřebovali; pouhou přítomností je uklidnil a obnovil nadšení.

Povzdechl si a odplížil se zpátky na okraj pláže. Lesy a louky ho lákaly. Pokoušeje Yalsův hněv, vykročil do vysoké trávy a pomalu zamířil k nejbližšímu stromu. V duchu však zalétl daleko za místo, kde se nacházel fyzicky. Daleko za kopce na obzoru. Učenec věděl, že tam někde leží tajemství a legendy, čekající na odhalení. Asaalk měl ohledně zničeného přístavu pravdu, dokonce i vyrabované město by obsahovalo mnohá tajemství. Kdo ho postavil? Jací to byli tvorové? Bylo snad město posledním zbytkem civilizace v Dračí říši? Žádný z příběhů, na něž si Wellen vzpomínal, se o podobném místě nezmiňoval, to však neznamená, že tehdy město neexistovalo. Pokud je pravda to, co dosud viděl, je Dračí říše rozsáhlý kontinent. Jen zmapování pobřeží si může vyžádat několik expedic. To je však něco, co může počkat, snad potom, až uskuteční jiný, soukromější sen… založení osady. Osady, která mu poskytne trvalou základnu ke studiu.

Levou nohou se zabořil do měkké půdy a lehce klopýtl. Zabalancoval a proklel se za zasnění i vytrvalé obavy. Právě když si však otíral podrážku boty o kořen stromku, něco zahlédl.

Zamrkal, ale pořád to tam bylo, tmavá postava pohybující se opodál v mlází mezi stromy. Wellen netušil, co to je, ale představivost mu nabídla několik nadějných možností. Opatrně udělal krok směrem k ní a pak další.

„Mistře Bedlame!“ Yalsův hlas jako by zaduněl celou zemí, nemluvě o učencově hlavě. „Můžu si s tebou promluvit?“

Kapitánův hlas se opravdu musel nést dost daleko; když se k němu Wellen otáčel, uviděl, jak tvor vyrazil z mlází.

Byl to jelen.

Nic víc.

Učencovo zklamání zastínil jen děs z toho, že bude muset čelit kapitánovi Perutě volavky. Námořník už ho jednou varoval, ať se nepotuluje sám. Přestože Wellen velel výpravě jako celku, musel se také řídit rozkazy, obzvlášť pokud šlo o jeho vlastní bezpečí. Yalso byl muž, který už doplul do mnoha exotických zemí a poradil si s bezpočtem výprav do neznáma. Bedlamovo nejbližší setkání s neznámem před touhle cestou byly výpovědi svědků.

Připravil se na další zdvořilou lekci a zamířil měkkou trávou zpět. Yalso vrtěl hlavou a usmíval se, ale Wellen si pořád připadal jako školáček přistižený za školou. Nechtěl vyvolat podobný dojem i v kapitánovi – pokud se to už nestalo – a tak při chůzi zvedl hlavu a zadíval se mu do očí.

Starý námořník zkřížil ruce na hrudi a pokusil se vypadat jako otec plísnící syna. O úspěchu toho gesta se dalo pochybovat, protože se on ani Wellen neubránili úsměvu. „Vím, že muže občas zláká píseň sirény, mistře Bedlame, ale nedovolím ti potloukat se kolem jen tak sám, ať tu velíš, nebo ne. Žádnej muž tu není sám bezpečnej, dokud nebudeme mít lepší představu, co tam je.“

„Připadal jsem si trochu neužitečně.“

„Ten modrej ďábel má tendenci vyvolávat v lidech podobný pocit. Kdyby se tak nerval o velení, byl by skvělý první důstojník.“

Wellen se na okraji pláže zastavil a otřel si botu. „Pochybuji, že by mu to stačilo.“

„Tak to máš pravdu!“ Yalso sundal ruce z hrudi a zamířil k učenci. Tichým hlasem se zeptal: „Cos tam viděl? Někdo nás z lesa pozoroval?“

„Ne, jenom jelen.“

Yalso se zasmál: „Možná to byl nějaký tajemný bílý jelen, co dohlíží na les!“

„Byl to samec jelena, hnědý, a odpelášil pryč, jen co zaslechl tvůj řev.“

„Dneska už ti duchové lesů nejsou tak silní, jak bejvali, což?“

Wellen se narovnal a potřásl hlavou: „Opatrně, kapitáne, Jestli budeš pokračovat tímhle stylem, možná dám přednost Asaalkově společnosti před tvou.“

„To by byla tvoje noční můra, ne moje.“

Bedlam se naposledy zadíval na lesy a kopce za pláží. Zítra povede výpravu do téhle neznámé země. To pomyšlení ho obralo o valnou část dobré nálady, kterou s sebou přinesl Yalso.

„Zítra toho uvidíš až-až.“

Přikývl a vrátil se na pláž ke kapitánovi. „Pořád jsem se ještě nerozhodl, kam přesně půjdeme.“

„Do města ne?“

„Ty taky?“

„Tam chce jít seveřan?“ Námořník si prohrábl bohatý vous. „Přestože s ním velmi nerad souhlasím, řekl bych, že je to nejlepší možnost. Nemůžeme tady zůstat příliš dlouho. Město nejspíš bude nejrychlejší způsob, jak něco objevit.“

„Nemluvě o zbohatnutí.“

„Nikdy jsem se za tyhle myšlenky nestyděl.“ Yalsovi se leskly oči. „Neodepřeš nám ho, viď?“

Wellen zvedl ruce a skoro vzápětí je zase spustil. „Vzdávám se! Takže do města.“

„To je řeč!“

Měl jsem na vybranou? přemítal Wellen. Doufal, že dokáže muže udržet, aby to tam nezničili dřív, než bude mít příležitost prohlédnout si to. Alespoň to mu dluží.

„Pojďme zpátky do tábora,“ navrhl Yalso. Narovnal se, jak jen mohl, a dodal: „A tentokrát tam zůstaneš, nebo na tebe nasadím půl tuctu mužů, kteří na tebe dohlédnou!“

Mladý učenec věděl, že nemá cenu se hádat. Otočil se zády k zemi svých dětských snů, alespoň pro dnešek, a zamířil zpátky do tábora.

Tentokrát zůstal pozadu kapitán Yalso.

* * *

Kdyby Wellena během obou krátkých vycházek nevyrušili, nejspíš by si všiml otisku v měkké hlíně. Vlastně vešel přímo do něj, stopa však byla tak velká, že učencova bota nezabrala ani desetinu. Ale možná by si jí nevšiml, ani kdyby se podíval dolů, protože tráva byla přišlápnuta k zemi už docela dlouho předtím, v době, kdy tudy tvor prošel, a jako všechny rostliny se znovu zvedala ke slunci. Takže víc než polovina stopy už nebyla patrná.

Nebylo ani tak důležité, jestli by si jí všiml, nebo ne, šlo spíš o to, že by Wellen Bedlam poznal, jaký tvor tady tu stopu zanechal, přestože předtím nikdy žádného neviděl. Nejspíš by si taky uvědomil, jak blízko může být tábor k jednomu z oněch tvorů.

Stopa patřila plazovi mnohem většímu než člověk. Drakovi.

Pořádnému drakovi.

III.

Přestože seděla sama uprostřed temného lesa, vůbec se noci nebála. Oheň byl slabý a stěží osvětloval nejbližší okolí. Xabene to nevadilo; měla tu oheň jen proto, že se ráda dívala, jak plameny protančí svůj krátký život. Měla tanec plamenů ráda, protože si hrál se životem a smrtí stejně jako ona.

Zatřepotání křídel ji varovalo, že přichází necri.

Když netvor slétal, Xabene vzhlédla. V matném světle byla studií protikladů, krása zavinutá v temnotě smrti. Její vzhled by se dal nejlépe popsat jako dokonalý. Kočičí oči zazářily, když cosi upoutalo její pozornost. Když před zabitím kořisti přivřela oči, dlouhé řasy je téměř zakryly. Kůži měla bez poskvrnky, ale bílou jako slonovina. Čarodějčin nos byl malý a dokonale rovný, rty plné a krvavě rudé. Jen slabá rýha na bradě mohla tuhle dokonalost narušit, ale žádný muž si jí nikdy nevšiml, ne když stál před vším ostatním, co mohla nabídnout.

Ebenově černé vlasy jí splývaly vpředu do čela a vzadu všude pod ramena a lemovaly bledou tvář. Po levé straně hlavy měla tenký stříbrný pramen. Bylo těžké rozeznat, kde končí vlasy a začínají šaty, protože i ty byly černé jako dehet. Xabenina postava se vyrovnala její tváři a šaty to zdůrazňovaly. Tenké, s velkým výstřihem vpředu i vzadu, vypadaly poněkud nepatřičně na někoho, kdo trávil většinu času v divočině. Přesto byly dokonalé a bez ohledu na počasí čarodějka nikdy nevypadala, že by se cítila nepohodlně.

Mnoho mužů padlo za oběť Xabenině kráse, ona krása však sloužila jen jí a těm, které nazývala pány.

Pokud šlo o necriho, netvorovi zřejmě připadala stejně odpudivá jako on jí. Necri se pařáty dotkl země a přiklusal k ní, přičemž připomínal běžce skloněného při vyčerpávajícím dostihu. Okřídlená ohavnost se nezastavila, dokud nebyla jen pár kroků od ohně. Pak složila křídla k sobě a čekala, bílé, bezduché oči upřené na drobného člověka před sebou.

Xabene věděla, jak je necri nebezpečný, věděla, jak rychle se pohybuje a jak má ostré pařáty. Jako by jí mohutný tvor chtěl připomenout, že má i jiné zbraně, usmál se a odhalil řady špičatých zubů. Postavou se sice podobal člověku, všechno ostatní však bylo zvrácenou parodií na zvířata, z nichž tento druh vzešel – na netopýry. Kdyby se necri dokázal plně narovnat, byl by vyšší než sedm stop, a i skloněný měřil skoro šest. Stejně jako Xabene měl bledou kůži, byla to však bledost čehosi dávno mrtvého.

Změna větru jí připomněla něco jiného. Necri páchl. Puch mršiny a hniloby ho halil jako rubáš. Čarodějnice byla na tenhle zápach docela zvyklá, protože mu musela čelit pokaždé, když ji její páni povolali, ale snést ho od téhle zrůdy vyžadovalo sílu navíc. Kdyby necri dostal šanci, víc než rád by si z ní udělal součást večeře. Byl to jeden z účelů, ke kterým byl stvořen. Lidé jim mohli na čas velet, ale jejich věrnost patřila Vládcům mrtvých.

Koneckonců, oni tuhle zrůdnou rasu stvořili.

Tupý nos a dlouhé uši sebou trhly. Tvor netrpělivě čekal, až čarodějnice promluví.

Xabene nevstala, přestože by se tak mohla společníkovi dívat z očí do očí. Místo toho natáhla ruku, tak aby necri viděl malou měděnou sošku, která jí ležela v dlani. Představovala dvě bojující postavičky. Ptačí lidi. Čarodějnice se nikdy nezeptala, odkud soška pochází – člověk nikdy nepokládal pánům hloupé otázky – předpokládala však, že je to artefakt po pátračích, avianech, kteří téhle zemi vládli před příchodem dračích králů. Vždycky milovali používání talismanů a kouzelných medailonů. Rasa pátračů ještě existovala, jejich moc však už byla pouhým stínem dávné slávy. Přesto, pokud kdysi dokázali vytvořit něco takového, musela je Xabene obdivovat.

„Víš, co to je?“

Necri se naklonil, vyhýbaje se co nejvíc světlu ohně, a krátce si měděnou věcičku prohlédl. Zapištěl odpověď, ve které čarodějka poznala souhlas. Ukryla úsměv. Pobavilo ji, že má tak nebezpečný netvor jako necri tak pisklavý hlas.

„Sleduj.“ Volnou rukou pohladila bok sošky.

Nad měděným talismanem se objevila modrá světelná koule. Otáčela se, pulsovala a stále rostla. Necri zavřel další víčko, aby zář ztlumil.

Světelná koule už byla tak velká jako necriho hlava. Pak přestala růst a uvnitř se začala rýsovat postava. Oba přihlížející se zájmem sledovali, jak se uprostřed koule objevil důvěrně známý nepřítel.

Necri zasyčel.

„Vládce pevnosti,“ zašeptala Xabene.

Před očima viděli pracujícího gnóma. Pilně škrábal perem jakési poznámky. V pozadí byly nezřetelné obrysy jiných věcí, ale jen stůl a gnóm byli dostatečně ostří, aby byli zajímaví.

„Tohohle úspěchu dosáhl tvůj předchůdce.“

Necri se na ni znovu zadíval. Věděl, co se stalo jeho předchůdci. Byl trvale poškozený, tělo i mysl, a už svým tvůrcům k ničemu nebyl. Zbavili se ho způsobem, který pokládali za vhodný. Tomu okřídlený sluha rozuměl, nelíbila se mu však slepota a šílenství, které jeho předchůdce vinou čarodějnice zasáhly. To ona vymyslela sebevražedný plán a ve jménu společných pánů přikázala druhému necrimu poslechnout.

„Máme jeho obraz v pasti. Teď ho můžeme sledovat. To je první krok k vítězství a k získání drahocenné knihy.“

Tvor se poškrábal pařáty na hrudi a vydal skřek plný nedůvěry a opovržení.

Xabene byla na odpor připravena. Žádný necri nevěřil, že by lidé byli jako podpora k něčemu, a poslechli, jen protože jim to páni přikázali. Plán vymyšlený člověkem byl proto čiré šílenství.

„Mou práci odsouhlasili naši páni. Pokud je chceš požádat o slyšení…“ Usmála se náhlému netvorovu znepokojení a sama odhalila dokonalé, ale poněkud dravčí zuby. „Tenhle obraz je důkaz, že všechno postupuje, jak má.“

Bledý netvor jí očividně stále nevěřil, ale zůstal zticha. Pokud její plán selže – ne že by se to mohlo stát – trest dopadne jen na její hlavu, pokud necri bude moci dokázat, že se do puntíku držel své role. Věděla, že to okřídlený služebník taky chápe.

Když Xabene podržela prázdnou dlaň nad talismanem, gnómův obraz zmizel. Ukryla předmět před pohledem démonického partnera. „Dostali jsme ještě jeden úkol.“

Tvor naklonil hlavu stranou a čekal.

„V říši jsou cizinci, muži zpoza moře.“

Poprvé ji necriho výraz překvapil. Zmatek. Naprostý zmatek. Tvor nedokázal přijmout představu lidí zpoza rozlehlé vodní pláně. I Xabene ta představa znepokojovala. Dračí říše byla jediným světem, který kdy poznala, ale vládci říkali, že tihle muži pocházejí ze zemí za moři, a tak věděla, že je to pravda.

Taky byla pravda, že putovali směrem, který by je přivedl příliš blízko pevnosti toho zatraceného gnóma. Vládci mrtvých nechtěli další soupeře. Dračí král onoho území byl dost velkou potíží, i když nakonec samozřejmě selže.

Necri ostře zapištěl a s nadějí natáhl drápy.

Zavrtěla hlavou. „Ne, chvíli budeme vyčkávat a sledovat je. Dračí král si jistě všimne, že procházejí, stejně jako pán tvrze.“

Netopýří netvor na protest proti tomuhle rozhodnutí obnažil zuby. V noční temnotě by bylo snadné sebrat několik mužů. Navzdory nezdravě bílé barvě se necri nějak dokázal skrýt před pohledy všech tvorů kromě těch nejostražitějších.

„To jsem nerozhodla já.“

Necri znovu zapištěl a podřídil se. Nepostaví se proti přáním svých pánů.

„Prozatím je budeme sledovat,“ pokračovala Xabene a pohrávala si s měděným artefaktem. „Později snad přijde čas na tvoje hry.“

To okřídlenou hrůzu upokojilo, alespoň prozatím. Čarodějnice přemýšlela, jak dlouho bude necri schopen odolat pokušení zabít aspoň jednoho vetřelce. Předpokládala, že dost dlouho, protože věděl, jaký osud by ho čekal, kdyby vládci zjistili, že je v téhle záležitosti neposlechl.

Ukázala k jihovýchodu. „Táboří na blízké pláži, jižně od hor. Proleť tak, aby ses neocitl na dohled gnómovy pevnosti, a bez potíží najdeš jejich loď.“

Necri chápavě přikývl. Najde je. Jeho druhu nic nadlouho neuniklo.

Zatímco se k ní tvor otočil zády a roztahoval veliká křídla, Xabene mlčela. Když vylétl k nočnímu nebi, přízračná okřídlená smrt, vsunula čarodějnice talisman pátračů do kapsy a zahleděla se do umírajících plamenů. Neřekla necrimu, že si jejich páni přejí s vůdcem cizinců promluvit. Nepožádali ji o to, a tak se rozhodla ponechat děsivého netvora v neznalosti.

Vládci mrtvých byli na nově příchozí velice zvědaví. Kdyby byla čarodějnice trošku drzejší, mohlo by ji napadnout, že se dokonce i trochu bojí. Xabene však nikdy nic takového ani nepřišlo na mysl, protože představa, že se její páni bojí, pro ni byla něco jako kacířství.

Ve skutečnosti neinformovala necriho o přání pánů kvůli tomu, že to chtěla být ona, kdo jim vůdce výpravy přivede. To jí dá příležitost položit mu pár vlastních neškodných otázek.

Usmála se. Pokud je vůdcem příchozích muž – a předpokládala, že to tak nejspíš bude – brzy jí řekne všechno, co budou chtít ona i páni vědět.

* * *

Úsvit přišel dřív, než čekali. Pod vedením kapitána Yalsa a Prentisse Asaalka se výprava připravovala. Většinu nezbytností dopravili na pobřeží předchozího večera, včetně tuctu koní a vozů. Yalso nechal vozy poskládat, jakmile přepočítali všechny části. Wellen se znovu cítil asi tak užitečný jako písek na pláži. Věděl, že to tak není, protože to koneckonců bylo jeho úsilí, které vedlo k téhle výpravě, a on rozhodne, kterým směrem se pak vydají. Jistě, nejprve prozkoumají zničené přístavní město, měli však další plány. Jestli je někde na téhle straně kontinentu prospívající civilizace, měli za úkol ji najít.

Wellen věděl, že místní obyvatelé mohou být bojechtiví, ale muži, jež najal, včetně těch z Yalsovy posádky, kteří je doprovodí, většinou byli v těchto záležitostech zběhlí. Byl vděčný, že se kapitán rozhodl nechat loď v rukou prvního důstojníka a připojit se k výpravě. Jestli je tu kromě Prentisse Asaalka někdo, kdo ví, jak zvládnout zoufalé situace, je to právě statný Yalso.

Asi uprostřed dopoledne byli naložení. Koně měli jen zvědové a velitelé výpravy; neměli prostě dost peněz ani místa pro všechny, které by potřebovali. Dokonce ani odvážní kupci nechtěli na smělé výpravě riskovat příliš, a kdyby měli vzít všechno, co Wellen potřeboval, museli by mít ještě jednu a možná dvě lodě stejně velké jako Peruť volavky. Takhle měli tři koně Wellen, modrý muž a kapitán a tři další měli zvědi. Zbývající koně, tažná zvířata, táhli vozy. Prozatím měli lehký náklad, ale výprava doufala, že je zaplní cennostmi, než je čas přinutí vrátit se k těm, kdo na ně budou čekat v táboře na pláži.

Prvních pár hodin cesty uplynulo klidně. Po několika mílích chůze většina mužů ztratila zájem o okolní krajinu. Wellen musel připustit, že se příliš neliší od některých míst u nich doma.

Asi v půli odpoledne dal Wellen pokyn zastavit. Asaalk chtěl, aby ještě pár hodin pokračovali, ale učenec mu připomněl, že on na rozdíl od mužů jede a většina z nich si ještě znovu úplně nezvykla na chůzi po souši.

„Měli jenom den na vzpamatování,“ připomněl modrému muži. „Pokud jde o mne, jestli po krátkém odpočinku ještě něco ujdeme, bude to jenom bonus.“

„Máš v plánu pokračovat až do tmy?“ zeptal se kapitán Yalso a sesedl.

„Ano.“ Wellen ho následoval. Po chvíli se k nim zdráhavě přidal i Asaalk. „To by mělo znamenat další čtyři, možná čtyři a půl hodiny. Doufal jsem, že se dostaneme k horám…“

„Dneska ne!“

Ty hory Bedlama rozčilovaly. Domníval se, že jsou blíž, a myslel si, že by se mohli dostat k úpatí nejbližších kopců ještě před západem slunce, ale teď už to nebylo moc pravděpodobné.

„Ujdeme prostě ještě tolik, kolik ujdeme.“ Rozhodně neměl v úmyslu podrobit své lidi nějakému zničujícímu, vražednému pochodu.

„Brzy nás čeká déšť.“

Seveřanova slova přiměla oba muže vzhlédnout k nebi. V dálce na severozápadě Wellen zahlédl řadu mraků. Zavrtěl hlavou. „Mraky ano, ale nevypadají jako dešťové… zatím ne. Aspoň se trochu ochladí.“

Zdálo se pravděpodobné, že je bílá masa nedostihne dřív než někdy v noci. Kdyby v tu chvíli mraky vypadaly výhružně, vždycky se podle toho můžou zařídit, ale Wellen pochyboval, že to bude nutné.

Zvědové se vrátili právě ve chvíli, kdy se karavana znovu dala na pochod. Jejich velitel, mladý, hubený muž s hákovitým nosem a úplně bez vlasů, přijel k učenci a ohlásil mu, co našli.

„Až k horám je všude čisto, mistře Bedlame. Nikde ani živáčka.“

Wellen zaslechl nejistý tón a zeptal se: „Trápí tě to z nějakého důvodu?“

Než velitel odpověděl, zvědové se po sobě podívali. „Jenom to vypadá až moc hezky a zatraceně uspořádaně. Moje máma má velkou zahradu a mně to pořád připadá, jako bych jí teď projížděl.“

„Zahrada? Co to má znamenat?“ Prentiss Asaalk pobídl koně k nim a zahleděl se na velitele zvědů.

„Myslím ty hory, to, co z nich vidíme; jsou proklatě pěkné a seřazené!“ Když na to pomyslel, ušklíbl se. „Taky jsou jedna úplně jak druhá!“

Wellen se podíval na vzdálené hory a musel připustit, že na tom, co zvěd říká, něco je. Hory byly skoro stejné. Lišily se velikostí, to ano, ale ne tvarem. Navíc čím severněji, tím byly vyšší.

„Pošetilé, že ano?“ zeptal se Asaalk a podíval se na učence.

„Myslím…“

„To je všechno, jiné hlášení nemáte?“ zeptal se kapitán Yalso s úlevou i znechucením zároveň. Nikdo nechtěl, aby jim hlásili nebezpečí, ale zároveň chtěli všichni vědět, jestli je před nimi něco zajímavého. Představa, že nenajdou nic než nekonečné lesy a travnaté pláně, se nikomu nezamlouvala. Třebaže by to znamenalo velké území ke kolonizaci, zároveň by to znamenalo, že tu nejsou žádné poklady.

„Řekl jste, že nemáme jezdit příliš daleko dopředu, pane.“

To byla pravda. Jelikož budou za den nebo dva zatáčet k severu, nepřipadalo jim smysluplné posílat zvědy příliš daleko na západ. Wellen už toho rozhodnutí litoval. Kdo ví, co leží dál ve vnitrozemí? Kdyby nemusel myslet na ostatní, rozjel by se hlouběji do Dračí říše. Bohužel učenec věděl, že budou mít štěstí, pokud dokáží zmapovat větší kus východního pobřeží, než se budou muset vydat zpátky domů. Může však trvat roky, než dostane další šanci.

Rozhodl se. „Byli byste ochotní vyjet na průzkum dál na západ?“

Všichni tři přikývli. Velitel se zeptal: „Jak daleko máme zajet?“

„Tak daleko, kam to půjde, abyste se vrátili, než zatočíme k severu. To vám dává… tři dny.“

„Tři dny?“ Yalsovy zpola ukryté rty se zvedly k úsměvu. „Změnil jsi názor?“

„Ne, jen se chci ujistit, že úplně obejdeme tu oblast mlh.“ Alespoň tohle byla pravda. Rozhodně. Teď když na to myslel, měl tak silnou předtuchu, že ji málem fyzicky cítil… ale to je směšné. Wellen sice měl znamení čaroděje, stříbrný pramen ve vlasech, ale nikdy neukázal ani trochu praktických schopností.

Stříbrný chomáč vlasů pro něj byl bolavým místem, věděl však, že si nad tím nemůže dovolit dumat, zvlášť ne teď. Zahnal podobné myšlenky a řekl zvědům: „To je všechno, co vám můžu poskytnout. Jeďte vlastním tempem a buďte opatrní. Jakmile vyrazíme k severu, nebudeme si moct dovolit obrátit se.“

Zvědi mu zasalutovali s větším nadšením, než s jakým se vrátili, a vyrazili zpátky směrem, odkud přišli.

„Na koni by měli ujet docela kus, že ano?“ Asaalk vypadal, jako by se k nim chtěl přidat. V tomhle byl s mladým Bedlamem zajedno. „Možná něco najdou, kam se budeme moci vypravit, jestli nebude město k ničemu.“

Povzbudivá představa, ale Wellen si nechtěl dělat příliš velké naděje. Přinejmenším věděli, že prastaré město existuje. Možná podobné místo není nikde jinde na celém kontinentu. Možná tu není nic.

Wellen doufal, že tomu tak není, i kdyby jen proto, že by se tím z jeho snu stal jen výplod hlupákovy fantazie.

Zbytek dne uplynul v klidu. Několik Yalsových mužů neustále dělalo poznámky o krajině, které budou moci později porovnat při kreslení závěrečné mapy oblasti. Tu a tam se kapitán stáhl, aby si s nimi promluvil, a nechal nejistého Wellena napospas mohutnému modrému muži. Naštěstí byl Asaalk ponořený ve vlastních myšlenkách, takže jediné, o čem se zmínil, když byli sami, byl dost velký pták v dálce. Z toho, co dokázali rozeznat, odhadli, že je skoro tak velký jako člověk. Seveřana to přimělo zkontrolovat si luk a Wellen se v duchu probíral příběhy o Dračí říši.

Když začalo slunce konečně klesat za hory a Yalso navrhl, aby se zastavili na noc, Wellen víc než ochotně souhlasil. Vybrali si mírně zalesněné místo, které jim poskytovalo jistou ochranu. Učenec by v tu chvíli rád zůstal kdekoliv, třeba i na skalnatém úbočí hory. Směs vyčerpání a očekávání si na něm vybrala větší daň, než považoval za možné.

„Vypadáš vyčerpaně,“ podotkl námořní kapitán, když předali koně jednomu z jeho mužů. Unavení muži kolem nich si připravovali jídlo a lůžka. Wellen na několik z nich kývl a pokoušel se působit povzbudivě. Neměl ponětí, jestli se mu to daří, nebo ne.

„To je asi ten problém, že jsem učenec. Vedl jsem příliš sedavý život a moje tělo to všechno prostě nezvládá.“

Yalsův výraz prozrazoval, že výmluvě menšího muže nijak zvlášť nevěří, ale kapitán ho měl příliš rád, než aby vyzvídal, aspoň prozatím. „Vem si něco k jídlu a běž hnedka spát. Postarám se o hlídky a podobný věci, teda jestli se o ně už zase nepostaral ten modrej ďábel.“

Modrý muž se k nim nepřidal, ale jakmile sesedl, zamířil opačným směrem. Wellena nijak zvlášť nezajímalo, co teď Asaalk dělá; ambice modrého muže neměly v téhle divočině odbytiště. Snad až se dostanou ke starověkému městu, bude jeho zástupce moct proměnit vábení bohatství ve vlastní výhodu, ale teď ne. Výprava se pod Wellenovým velením pohybovala tak rychle a efektivně, jak jen bylo možné, a učenec věděl, že opatrnost ohledně zemí na severu sdílí většina mužů.

Večerní jídlo už opravdu uvítal, stejně jako stan, který na něj čekal, když zamířil pro svoje věci. Yalso i Asaalk trvali na tom, že vůdce výpravy má mít vlastní stan. Všem ostatním to očividně připadalo prosté a jasné, ale Wellena podobné zacházení neustále uvádělo do rozpaků. Vedl dřív tichý, pohodlný život, a proto měl pořád strach, že ho nikdo nebude respektovat, pokud nebude pracovat jako oni a žít jako oni.

Stan mu přesto skýtal jisté soukromí, které mohl využít k vlastním výzkumům. Učenec nechal zpola zapomenuté jídlo vedle sebe a začal se prohrabovat poznámkami a teoriemi ohledně Dračí říše. Vždycky bylo užitečné zkontrolovat a znovu zkontrolovat to, co napsal předtím. Bedlam se tak ponořil do práce, že ani nevzhlédl, dokud si neuvědomil, že ho někdo oslovil.

Byl to kapitán Yalso. „Věděl jsem, že tě přistihnu, jak se tu hrabeš v těchhle věcech! Co nového v nich můžeš každý večer najít? Četl jsi je každou noc na lodi a tady je čteš zas!“

Wellen posbíral papíry. „Vždycky je tu něco nového. Jiný úhel pohledu, jasnější myšlenky – může to být cokoliv.“

„Jak myslíš. No, možná tu velíš, ale já ti rozkazuju, abys šel do postele… samozřejmě, jestli zítra nechceš spadnout s koně.“

Spánek náhle vypadal tak lákavě. Wellen se podíval na večeři, částečně ještě nedotčenou. „Jenom dojím.“

„Jez bez čtení,“ doporučil mu starý námořník. „A abys věděl, modrý ďábel je se dvěma muži venku na lovu. Povídal, že je tam spousta zvěře.“

„Doufám, že si nikoho nesplete s jelenem.“

Yalso zvážněl: „To by raději neměl.“

Wellen pochopil kapitánův výraz a zavrtěl hlavou. Pochyboval, že by se Prentiss Asaalk snížil k něčemu tak sprostému jako vražda. Seveřan byl hrdý muž, víc ho zajímalo, jak předvést své schopnosti, aby ukázal, že má být právoplatným vůdcem téhle výpravy. Yalso však prožil drsnější život. Mezi piráty a podobnými lidmi si o životě vytvořil velmi trpké mínění.

Kapitán viděl, že Wellen varování nepřijímá. Změnil téma na všednější záležitost: „Mraky se dost rychle hnuly. Možná z nich nebude pršet, ale pochybuju, že zítra uvidíme příliš slunka.“

Po horkém dni to Wellenovi připadalo jako dar z nebes. „Možná dokážeme ujít pár mil navíc. Budeme muset zůstat ve střehu. Nedá se říct, jestli se počasí náhle nezmění. Nebylo by dobré, kdyby nás zaskočil liják.“

„Budu na to myslet. To je všechno, co jsem ti chtěl říct. Běž si odpočinout, budeš to potřebovat.“ Mohutný námořník vyrazil k odchodu, ale pak se zastavil a dodal: „Jestli během hodiny nebudeš spát, pošlu hlídku, aby tě přivázala k posteli!“

Wellen se za odcházejícím kapitánem zasmál. Velmi dobře věděl, že to Yalso myslí vážně. Srovnal papíry do úhledné hromádky, vsunul je zpět do odraného vaku a dal se do zbytku večeře. Bude mít dost času, aby si je prošel ještě stokrát, a kapitán měl pravdu, když říkal, že si učenec potřebuje odpočinout. Teď, když se odpoutal od hypnotické přitažlivosti práce, cítil, jak na něj plnou váhou dolehla únava.

Zauvažoval, jestli dokáže dojíst, než ho spánek konečně přemůže.

* * *

Wellen zalapal po dechu a posadil se. Nemohl tušit, kolik času uplynulo od chvíle, kdy usnul, byl si však jistý, že to byl řádný kus noci. Venku neslyšel nic než noční zvuky: hmyz, ptáky a jiné drobné noční tvory. Učenec se zamračil. Žádný z těch zvuků ho nevzbudil; spíš měl pocit, že je tam ještě něco jiného, něco, s čím nemá žádné zkušenosti.

Posbíral šaty a tiše, ale rychle se oblékl. Pořád bylo dost možné, že slyšel jen jednu z hlídek, která procházela kolem, ale pochyboval o tom. Nedokázal říct, proč o tom pochybuje, stejně jako nedokázal vysvětlit, odkud se v něm tyhle dojmy berou.

Mraky zakrývaly většinu oblohy, což činilo noc mnohem temnější. Wellen vykročil ze stanu a rozhlédl se kolem, pokoušeje se identifikovat věci, které dokázal rozeznat z místa, kde stál. Slyšel, jak nějaký muž ve spánku zakašlal, a viděl matné obrysy několika spáčů. Nic neobvyklého.

Po pár opatrných krocích zůstal stát ve tmě, zmatený a naštvaný z toho, co se mu děje v hlavě. Jestli je to skutečné, co to je? Jestli je to jen výplod představivosti, je snad paranoidní? Kdyby nikdo jiný, Asaalk by to uvítal. Mladý učenec věděl, že by neměl zůstávat velitelem výpravy, kdyby kolem sebe vlevo vpravo začal vidět smyšlená nebezpečí… a nahoře.

Je to nahoře. Aniž to ve skutečnosti viděl nebo slyšel, věděl, že to číhá přímo nad ním.

V převislých větvích nejbližšího stromu.

Prudce vzhlédl a možná to tím náhlým pohybem vyřešil, protože velký, tmavý stín se náhle probral. Wellen instinktivně vykřikl a celý tábor horečnatě ožil. Tvor na stromě měl výhodu, ale navzdory tomu se nevrhl dolů na něj ani neodletěl do noci. Místo toho se pohyboval po větvích, jako by byl ztracený nebo zmatený.

Zasyčení přimělo Wellena odklopýtat. Viděl, jak se dlouhá, vychrtlá postava stáhla k horní části kmene, a uvědomil si, že někdo vystřelil. Neměl však čas přemýšlet, kdo může být tak rychlý a přesný, protože pozorovatel ve větvích toho měl konečně dost a dral se ven.

„Co je to? Co se děje?“ zařval Yalso odněkud zprava.

Další zasyčení. Okřídlená postava, která zrovna vzlétla, zavřískla v agónii, když se do ní zabořil šíp. Wellen se díval, jak se tvor řítí k zemi a křídla se zoufale snaží ovládnout šílený pád. Vzápětí s až příliš důkladným žuchnutím dopadl na zem.

„Mistře Bedlame!“ hnal se k němu kapitán Yalso, bez košile, s loučí v ruce. „Jsi v pořádku?“

Nedokázal odpovědět, upoutaný pohledem na stvoření před sebou. V mihotavém světle se zraněný tvor stal oživlou postavou z legend. Lidské tělo, ptačí vzhled. Navzdory tomu, že byl tenhle tvor docela malý – kdyby stál, nejspíš by Wellenovi sahal někam k hrudi – byl takový, jak ho popisovalo pár útržkovitých příběhů.

Pátrač. Příslušník ptačího lidu z legend lorda Drazereeho.

Ostatní muži se hnali k nim, ale Yalso na ně mávl, ať se stáhnou. Pátrač, těžko říct, zda samec či samice, tahal za šíp, který mu uvázl ve stehně. Lidí si vůbec nevšímal.

Ještě není dospělý, usoudil Wellen. Není divu, že propadl zmatku, místo aby okamžitě zmizel.

„Zasáhl jsem to, že ano?“

Prentiss Asaalk se prodral mezi shromážděnými muži, luk v pohotovosti. Bedlam náhle dostal chuť popadnout ho a pořádně jím zatřást. Seveřan by ale nikdy nepochopil proč.

Bude muset jednat rychle. „Všichni zůstaňte, kde jste! Nechte to na mně!“

Wellen pomalu vykročil ke krvácejícímu avianovi, ruce natažené a dlaně otevřené, aby je tvor viděl. Avian si jeho přítomnosti nejdřív nevšiml a neustále se marně snažil vytáhnout šíp. Když ho konečně zaregistroval, pokusil se natáhnout ruku a sevřít mu nohu do spárů. Naštěstí pro Wellena na něj nedosáhl. Tato rychlá obrana však byla na pátrače příliš a tvor klesl k zemi. Učenec se dál opatrně pohyboval; viděl, že ho pátračovy oči sledují.

„Už se víc nepřibližuj,“ varoval ho Yalso.

„To je v pořádku.“

„Měli bychom to dorazit, že ano? Budeme si to moci mnohem lépe prohlédnout, když nám to nebude schopné uklovnout prst.“ Asaalkův komentář Wellena přiměl, aby se na okamžik podíval na pátračův zobák. Nepochyboval, že by mu avian mohl uklovnout nejen prst, ale nejspíš i celou ruku. Přesto se nezastavil.

Když byl plně v dosahu spárů a mladý pátrač na něj pořád nezaútočil, odvážil se Wellen kleknout ke zraněné noze. Avian z něj celou dobu nespouštěl oči, zřejmě však pochopil, že mu učenec nechce ublížit. Wellen se opatrně dotkl šípu a všiml si, že vězí pěkně hluboko. Bolest musela být skoro nesnesitelná.

„Bude to bolet. Je mi líto, ale nic jiného s tím nemůžu dělat. Není jiný způsob.“ Wellen pochyboval, že mu tvor rozumí, ale doufal, že z konejšivého tónu pochopí jeho úmysly.

Přestože Wellen Bedlam prožil většinu života v botách badatele, podobné rány už viděl. Část jeho průpravy zahrnovala pomoc zraněným. Osady neustále sužovali takoví nájezdníci jako synové Vlka a řádný učenec musel podobné věci znát.

Ruce se mu netřásly, což ho trochu překvapilo. Opatrně táhl šíp ven. Mladý avian přerývaně dýchal, jak zápasil s rostoucí bolestí. Wellen se povzbudivě usmál, doufaje, že pták takovému výrazu obličeje rozumí, a pokračoval. Měl značné potíže s hlavicí šípu; uvažoval, jak asi vypadá. Modrý muž ji má určitě opatřenou rozeklanými háčky nebo něčím stejně odporným.

Když šíp konečně povolil, Wellen málem spadl na záda. Pátrač zalapal po dechu a zachvěl se, ale neomdlel. Učenec musel obdivovat jeho výdrž. Byl si jistý, že kdyby šlo o něho, už dávno by ztratil vědomí. Podíval se na šíp. Samozřejmě, hlavice měla zubaté okraje. Každé zvíře, které by mělo tu smůlu, že by ho zasáhla jedna z Asaalkových hraček, by si rozervalo ránu ještě víc, jak by se ji pokoušelo zuby nebo drápy vyprostit. Hlavice by nejspíš zůstala uvízlá v ráně, dokud by oběť nevykrvácela nebo nezahynula.

Podíval se zpátky na nohu, kvůli ráně. Dolů dál stékala krev. Rána měla dobré dva palce a nejspíš zasáhla i kost. Bude ji muset ovázat, jinak se to zhorší, ale nejprve si ji musí trochu blíž prohlédnout. Může tam být i další poškození.

Když se dotkl prsty okraje zející rány, stalo se něco podivuhodného. Wellen stáhl ruku, jako by se ho chystal uštknout had, ale jen proto, že takový šok vůbec nečekal.

Rána se zavírala. Hojila se.

Čáry! Měl jsem si vzpomenout! Podle legend pátrači vládli Dračí říši před příchodem lorda Drazereeho. Měli vlastní magii.

„Co se to tam děje?“ odvážil se konečně zeptat Yalso, kterého čím dál víc rozčilovalo, že v téhle situaci nemůže nic dělat. „Co dělá?“

„Hojí se.“ Podivné, napadlo Wellena. Myslel jsem, že to bude zahrnovat něco víc.

Pátrač se pohnul a posadil tak rychle, až si pár přihlížejících myslelo, že snad chce zaútočit na jejich vůdce. Asaalk měl luk v pohotovosti, ale Wellen zvedl otevřenou dlaň.

„Ne!“ Udělal uklidňující gesto i k pátrači. Strach by ho mohl přimět udělat přesně to, co od něj všichni čekali.

Avian se místo toho opatrně dotkl zavřené rány. Spárem přejel přes ránu, skoro jako by tak úplně nevěřil tomu, co se stalo. Wellena to zmátlo; možná mladý tvor ještě nikdy podobným způsobem svou moc nepoužil, ale jistě někdy viděl, jak se hojili ostatní jeho druhu.

Učencův zmatek ještě vzrostl, když pátrač sundal ruku z nohy, pomalu ji natáhl a dotkl se Wellenovy paže.

Zalil ho pocit vděčnosti… to byl jediný způsob, jak to Wellen dokázal popsat. Až zakolísal pod jeho intenzitou.

Mumlání mužů ho varovalo, že si avianovo gesto vykládají špatně. Zavrtěl hlavou a rychle je ujistil, že je v bezpečí. „Jsem v pořádku! Jen se mi pokoušel poděkovat!“

„Co s ním uděláme?“ zeptal se kdosi. „Dáme ho nad oheň a upečeme si ho?“

Normálně by se Wellen zasmál s nimi, ale v tomhle případě ne. Pomalu vstal a otočil se k ostatním. „Necháme ho jít.“

„Necháme ho jít?“ Učence nijak nepřekvapilo, že nejhlasitěji slyšel Prentisse Asaalka. „Aby mohl přivést svoje hejno a pobít nás ve spánku, že ano; měli bychom to zabít a vycpat!“

Nejedna hlava souhlasně přikývla. Wellen potlačil rostoucí vztek. „Tohle je dítě, pánové. Jak sami vidíte. Je tady někdo, kdo má chuť zabít dítě? Je tu někdo dost odvážný?“

Výpravu zahalilo ledové ticho. Jak doufal, jakmile ukázal zabití aviana v těchhle souvislostech, stalo se v očích ostatních něčím nemyslitelným. Možná tu byli jeden či dva muži, kteří by tak hrůzný čin provedli, kdyby byli sami, ale teď se o tom nikdo neodvážil ani hlesnout, aby se neshodil před ostatními. Wellen se sice pokusil vybrat pro výpravu muže, kteří neměli silné rodinné vazby, ale věděl, že někteří mají děti.

„Slyšeli jste mistra Bedlama!“ zavrčel Yalso. Dařilo se mu nějak nad muži vyčnívat. „A je to dobrý rozhodnutí! Nechci mít na rukách krev žádnýho dítěte – ať je, čí chce!“

Modrý muž vypadal poněkud rozčileně, ale sklonil luk a vrátil nepoužitý šíp do toulce, který se mu houpal na zádech.

Pátrač vstal; dával si pozor, aby celou dobu zůstával krytý za Bedlamem. Wellen ho pobídl úsměvem a naznačil mu, že jakmile bude chtít, může vzlétnout k nebi. Pátrač roztáhl křídla, ale místo odletu přistoupil k učenci a znovu mu položil na rameno ruku se pařáty. Wellena znovu zalil pocit užaslé vděčnosti, která mohla pocházet leda od mláděte. Učenec zavrtěl hlavou, pokoušeje se naznačit, že pro něj nic neudělal.

Pátrač naklonil hlavu ke straně a pustil ho. Veliká křídla se natáhla, zapleskala a zvedla aviana do vzduchu. Muži vydechli. Přestože jejich domov nebyl bez divů, zvláště pro ty, kdo žili v divočině, kterou si nárokoval ukrytý Sirvak Dragoth, pátrač byla bytost, v níž jen málokdo kromě Wellena poznal tvora z pohádek.

Pátrač se ještě chvíli vznášel nad Wellenem a pak se otočil a pozoruhodnou rychlostí zmizel do úkrytu noci.

Mládě, pomyslel si učenec, zahleděný na nebe, přestože věděl, že už nic víc neuvidí. Celý tábor vzhůru nohama kvůli jednomu zvědavému mláděti!

Yalso mezi nimi jako vždycky představoval hlas rozumu. Mávl na muže, aby se rozešli, a řekl: „To je všechno! Konec! Chci, abyste šli spát… kromě hlídek! Hlídky chci vzhůru! Nechat takové vyžle proklouznout! Jestli tu najdu ještě něco, buďte si jistí, že…“

Kapitánův hlas se vytratil, jak odcházel s muži. Asaalk zůstal jen tak dlouho, aby si posbíral šípy. Bez ohledu na krev zvedl i ten, který Wellen vytáhl z avianovy nohy, další šíp se ale zlomil, když se ho pokoušel uvolnit z kmene.

„Škoda! Jsou drahé.“

Bedlam neřekl nic. Zíral na modrého muže, dokud mu Asaalk, který si očividně neuvědomoval, jak je Wellen znechucený, nepopřál dobrou noc a neodešel.

Unavený učenec byl konečně sám. Naposledy si prohlédl nebe a vrátil se do stanu.

Jakmile byl uvnitř, ostatní emoce ustoupily úžasu. Pátrač! Viděl jsem ho! Nemohl ho dostat z hlavy. Pohádky a legendy ukrývaly víc pravdy, než považoval za pravděpodobné. Pokud tu jsou pátrači, co jiného ještě může existovat? Wellen vážně pochyboval, že znovu usne, takový úžas v něm setkání vyvolalo. Lehl si, civěl na strop stanu a vybavoval si každičkou fascinující podrobnost. Bude třeba tvora řádně popsat, dřív než se vzpomínky vytratí. To znamená hned. Wellen si dal pár minut na uspořádání myšlenek, než začne zapisovat poznámky k tomuhle objevu.

O tři minuty později tvrdě spal.

* * *

Na stromě za táborem je sledoval okřídlený tvor, oči upřené na příbytek vůdce těchhle nových lidí. Tady si ho nikdo nevšimne. Poučen zkušeností se však zahalil ochrannými kouzly, jen pro jistotu.

Je třeba sledovat vůdce lidí. Už teď se ukázalo, že se od ostatních liší. Vypadal slabý, ale ostatní ho respektovali. Což znamenalo, že je v něm víc, než se na pohled zdá.

Přestože se pozorovateli nechtělo o tuhle informaci dělit, dobře věděl, co by se stalo, kdyby to neudělal. Necri zavřel oči a spojil se s nežádoucím partnerem. Byl si jistý, že Xabene bude tenhle muž velmi zajímat.

Skoro ho litoval.

IV.

Rudé oči velké jako člověk se otevřely a zahleděly do temnoty jeskyně. Plazí oči, ohromné oči, naplněné nesmírným věděním.

V jeho království je cosi špatně, něco víc než jen otravní vetřelci bezvýznamných tvorů, kteří si říkali Vládci mrtvých.

Ve tmě jeskyně se zvedla šerá postava dračího krále a zaplnila skoro celou komnatu.

Něco je špatně.

Drápy zaškrábaly o kamennou podlahu. Dračí král uvažoval nad touto potupou. Kdo se teď odvažuje ohrožovat to, co patří jemu a co mu má podle práva náležet? Hledá snad kodex ještě někdo jiný? Kdo je ten blázen?

Při pomyšlení na trest, který mu vyměří, vyryl drápy rýhy do kamene. Ve tmě nemohl nikdo vidět dračí úsměv, zubatý a hladový.

V jeho království je něco špatně, ó ano… ale ne nadlouho.

* * *

Navzdory nočním událostem byl zástup brzy ráno znovu na cestě. Zvítězila jiná nálada. Většina teď vzpomínala na pohádky z dětství a začala žasnout, jaká další překvapení pro ně Dračí říše chystá.

Obzvlášť Wellen žasnul. Jel vedle kapitána Yalsa, ale nedokázal setřást nepříjemný pocit, který se ho držel od chvíle, kdy objevil pátrače. Mladý učenec předpokládal, že se vytratí, až bude avian pryč, ale nestalo se tak. Když se ráno probudil, bylo to pořád stejné a možná i horší.

Proč?

Mraky, které v noci připluly, se ráno neztratily. Pořád to nevypadalo na déšť; nebyl to správný druh mraků. Viděli dokonce několik kousků čistého nebe, okna ve zdi mlhy. Wellen zjistil, že vede výpravu neustále ze stínu do světla a zpátky do stínu. Za jiných okolností by ho to možná pobavilo, ale dnes ne, ne s tou předtuchou.

„Děje se něco?“ zeptal se Yalso. „Vypadáš úplně mimo.“

Rozhodl se být k námořníkovi upřímný. „Nedokážu setřást pocit, že se stane něco zlého. Stejný pocit jsem měl, když jsem se probudil a odhalil toho pátrače!“

Yalso zalétl očima k výmluvné stříbrné značce zdobící hlavu jeho společníka: „Myslel jsem, že nemáš žádnou magii, navzdory tomu…“

„Nemám!“ vyštěkl Wellen.

Zadívali se na sebe a Wellen zahanbeně uhnul pohledem. Muži v čele průvodu hleděli přímo před sebe. Otočil se a uviděl Prentisse Asaalka. Modrý muž mu pohled lhostejně oplatil, Wellen si však byl jistý, že je to maska. Asaalk se zahanbujícímu představení nejspíš v duchu vysmíval. Bedlam si vždycky cenil vlastního sebeovládání. U většiny mužů by to nic neznamenalo, ale u něj…

Přes jednu ze skvrn světla přelétl stín.

Wellen dočasně odložil vztek na sebe samého a důkladně si prohlédl mraky. Byl tam kousek volného nebe, neviděl však nic, co by mohlo vrhnout takový stín.

„Děje se něco?“

Mladý vůdce zavrtěl hlavou: „Ne. To je jenom moje divoká představivost.“

„Aha.“

Ani jeden z nich už se nezmínil o magii a o tom, že ji Wellen nemá. Další dvě hodiny se skupina pohybovala relativně tiše. Hovor se omezil na zmínky o krajině a kde bude nejlepší obrátit se k severu. Bedlam nakonec vybral úpatí hor. Zvědi se ještě nevrátili a dál už čekat nemohl. Někde tam musí být průrva, která mu dovolí podívat se, jaké země leží za nimi.

Skupina právě vkročila do další prosluněné skvrny, Wellen však nemyslel na nic tak bezvýznamného. Čím blíž byli k horám, tím víc ho pronásledovala slova velitele zvědů o tom, že krajina vypadá jako zahrada. Bude tu průsmyk? Nebo bude horské pásmo pokračovat bez přerušení, jak se zatím zdá?

Naaranžoval je snad někdo takhle? Znělo to sice jako hloupost, ale…

Podruhé zakryl slunce velký stín.

Nebyl sám, kdo si toho všiml. Yalso zanadával, a dokonce i Prentiss Asaalk vypadal rozrušeně. Stín však zmizel z dohledu, dřív než se kdokoliv z nich stihl podívat nahoru. Wellen se zahleděl na společníky, jestli je něco napadá. Seveřan pokrčil rameny; příliš se o počasí nestaral, pokud se neblížila bouřka. Kapitán se zamyslel a nadhodil: „Mraky.“

Ta odpověď se nabízela, ale učenci se nezdála. Byl první, kdo byl ochotný připustit, že počasí není jeho silná stránka, ale hbité mraky?

Mohutný námořník viděl, že mu nerozumějí. Pokusil se o vysvětlení: „Vím, že většina suchozemců si počasí tolik nevšímá, možná jenom sedláci, ale námořník musí, jinak by mohl najít svoji loď rozbitou na skaliscích a sebe, jak si dává největší holbu svého života… a poslední, samozřejmě.“

„A co s tím máme společného my?“ zeptal se modrý muž.

„Ve vzduchu jsou proudy, stejně jako jsou proudy v oceánu. Občas teče jeden proud jedním směrem a druhý, hlubší, zas jinam.“

„Říkáš, že nahoře je to stejné?“ Wellen se poprvé zamyslel, o kolik znalostí přišel, když věnoval tak málo pozornosti obloze.

„Může být, to říkám. Viděl jsem mraky výš plout jiným směrem než ty pod nimi, rychleji nebo pomaleji.“

„Mraky…“ Modrý muž byl očividně připraven pustit to z hlavy. „Nemáme důvod bát se mraků, že ano? Ne těchhle.“

„Snad.“

Wellena však rozhovor neuklidnil. Znovu se podíval na oblohu, pokoušeje se něco rozeznat v kusech modrého nebe. „Nemyslím, že to byl mrak, kapitáne. Rozhodně ne obyčejný mrak. Pohyboval se příliš rychle.“

„Co jiného?“

Na to neměl učenec odpověď, alespoň ne takovou, která by se dala ověřit. Ať to bylo cokoliv, zdálo se, že už je to pryč.

Nebo ne? Předtucha byla tak silná, že ho málem pohltila. Přiložil ruku na čelo a na chvíli zavřel oči, pokoušeje se zeslabit bušení v hlavě. Yalso ani Asaalk na to nic neřekli.

Nemám žádnou moc. Nemám žádné schopnosti. To všechno je jenom moje představivost. Wellen zkoušel zhluboka dýchat.

Na kratičký okamžik ucítil v hlavě přítomnost čehosi nelidského.

„Bohové!“ Prudce zvedl hlavu, a přestože hleděl před sebe, viděl něco, co se vymykalo zraku smrtelníka.

Drtivý pocit převahy. Hlad, který nelze nasytit. Pohrdání nižšími tvory… drobnými teplokrevnými tečkami dole.

„Mistře Bedlame!“ křičel Yalso. „Vzpamatuj se!“

Popadl kapitána za silnou paži: „Je to tam nahoře! Je to tam nahoře a sleduje nás to!“

„O čem to mluví?“ zařval Asaalk.

„Ne – Matko moře!“

Wellen se připojil k Yalsovi a modrému muži a podíval se nahoru na zdroj rostoucí paniky. Řadami se rozezněl křik. Rozpětím křídel to mohlo překlenout celou jejich skupinu. Drápy, viditelné i z téhle dálky, by jistě mohly snadno popadnout muže i koně. Ocas to mělo nejméně tak dlouhý jako tělo. Když tvor zařval, zahlédli v tlamě ohromnou řadu ostrých zubů. Z větší části byl zelený, ale se zelenou se jemně mísila jiná barva, takže ji člověk viděl, aniž si plně uvědomoval, jaký odstín to je. Nachová nebo něco podobného.

Zde jsou draci, říkaly příběhy.

Nikdo, dokonce ani Wellen Bedlam, ve skutečnosti nevěřil, že děsiví obři z pohádek opravdu existují. To, co se vznášelo nad nimi, připomínajíc supa kroužícího nad potravou, však nebyla veliká tupá obluda jako drakouni doma.

Zatímco nevěřícně hleděli, drak zamířil dolů.

Wellenův výkřik překvapil i jeho samotného: „Rozutečte se!“

Co jiného se dalo dělat? Nebyli vyzbrojeni k boji s něčím tak obrovským, dokonce i kdyby se s nimi na ztřeštěnou výpravu uráčil jet jeden či dva čarodějové. Mágové doma měli plné ruce práce s bojem mezi sebou nebo je výprava prostě nezajímala. Teď mohla nepřítomnost čarodějů vést ke smrti všech mužů.

„Není kam utíkat!“ zařval Yalso. „Jestli utečeme do lesa, vyrve stromy z kořenů! Nejspíš to celé vypálí!“

„Co jiného se dá dělat?“

Pak už nebyl čas na rozhovor. Drak byl příliš blízko.

Wellen, s Yalsem a Asaalkem za zády, pobídl koně k horám. Kopce nabízely nejlepší ochranu; přál si, aby tam mohl nějak dostat svoje muže. Celá výprava čelí zkáze a je to jeho vina!

Po zemi běžel obrovský stín. Drakův řev všechny ohlušil. Zoufalý učenec měl pocit, že se netvor skoro směje, ale to jistě není možné. V tu chvíli jezdce udeřil vítr, jak je drak minul, a otázka ztratila smysl.

„Musíme zastavit a něco dělat!“ vykřikl modrý muž. V očích měl podivný výraz, ale Wellen neměl čas luštit ho. Zajímala ho jen záchrana sebe samého a těch, kdo ho do tohohle chaosu následovali.

„Klidně si to zkus!“ odpověděl Yalso, oči přilepené ke vzdalujícímu se drakovi. První přelet způsobil jen malé škody a žádná zranění. Nikdo si nemyslel, že při tom příštím budou mít podobné štěstí.

Zdálo se, že Prentiss Asaalk uvažuje o svých zbraních. Wellen zavrtěl hlavou: „Nemáš nic, čím bys toho netvora složil! Naší nejlepší šancí je schovat se!“

Drak se velkým obloukem otočil a začal znovu sestupovat.

Navzdory blížícímu se nebezpečí učenec zaváhal. Přelétl pohledem scénu před sebou, muže, kteří v panice prchali nebo lehali za každý kousek krytu, který jim krajina poskytla. Obojí bylo marné, někteří muži však možná přežijí, protože jich je hodně. Drak je může shora vidět všechny.

„Nemůžeme pro ně nic udělat!“ vykřikl kapitán Yalso a popadl ho za paži. Bolest v námořníkově hlasu Wellena překvapila. Přes všechnu drsnost Yalsovi na posádce záleželo, jako by to byli jeho synové. A na zbytku výpravy mu záleželo skoro stejně, jelikož ji měl na starosti stejně jako Bedlam.

Drak, vytrvalý jako všichni velcí draci, se znovu snesl k zemi, ale tentokrát neprovedl prostý přelet a návrat do mraků. Vydechl z jícnu jemný kouř, který se usazoval nad zemí, když netvor přelétal. Muži polapení v kouři se zvedli a rozběhli se.

Nejsilnější z nich uběhl možná pět nebo šest kroků, než se chytil za hrdlo a zhroutil se obličejem do trávy, která zhnědla a zvadla.

„Ne!“ skoro jen zašeptal Wellen na protest, tak ho smrt mužů zaskočila. Jakou zbraň ten drak má, jedovatý kouř? „Ne!“

Pobídl vyděšeného koně zpátky k umírajícím, soustředěný na jejich život a ne na vlastní.

„Vrať se!“ vyrazil za ním Yalso. „Nemůžeš jim pomoct, Bedlame! Jenom se taky necháš zabít!“

V tu chvíli je zahalil velmi rychle rostoucí stín. Drak už se otočil.

Tentokrát neudeřil, ale vítr, který zvedl při průletu, srazil muže k zemi. Wellen se jen tak-tak udržel v sedle, a dokonce i kůň při poryvu větru klopýtl. Pořád nevěděl, co hodlá dělat, věděl jen, že něco udělat musí.

„Znovu se vrací!“ Prentiss Asaalk se objevil vedle něj. Kůň modrého muže těžce oddechoval strachem i pod vahou mohutného jezdce.

Přestože učenec věděl, že je monstrum smrtelně nebezpečné, nemohl si pomoct a musel obdivovat jeho ladnost a krásu. Ve srovnání s tímhle netvorem byli drakouni – nižší draci – doma jenom tupým stádem. Veliká křídla podobná netopýřím měla takové rozpětí, že by pod ně mohli jezdci postavit dvanáct koní a nemuseli by se bát, že budou se zvířaty jakkoliv stísnění. Dračí šupiny ve slunečním světle zářily. Byl to skutečný div… ale ne, když se je ten div pokoušel všechny zabít.

Už nebylo možné sledovat, co muži dělají. Byli rozptýlení všude kolem. Wellen si přál vidět scénu z dračí perspektivy. Aspoň by viděl, kde všichni…

Náhlý obraz krajiny, pohled jakoby z vrcholku hory, ale stále se měnící. Malé hloupé postavičky ve slepé panice pobíhají kolem, vědí, že je nad nimi jejich smrt. Všechno jen kořist k hraní, až na toho jednoho, který jede na koni, jehož mysl jako by sáhla…

Bedlam zalapal po dechu a znovu se ocitl na koňském hřbetě. Zdálo se mu to? Splnilo se snad jeho přání, i když jen na chvilku, a viděl je, jak je vidí drak? Jak by se něco takového mohlo stát?

Ty jsi ten…

Hlas mu zazněl v hlavě, a přestože nebylo řečeno nic víc, nasládlý, nelidský pocit s ním zůstal, ať se jakkoliv snažil vyčistit si hlavu. Prudce přitáhl koni uzdu, čímž překvapil Asaalka i Yalsa, kteří ho o pár délek předjeli, než se jim podařilo vlastní vyděšená zvířata otočit. Když zamířili zpět k němu, Wellen děsivě jasně pochopil nebezpečí, ve kterém se nacházejí.

Zvedl se v sedle. „Vraťte se! Odjeďte! Držte se ode mě dál!“

Seveřan zaváhal a trochu zpomalil, ale kapitán Yalso pokračoval, v ošlehané tváři pevně usazené odhodlání neopustit přítele.

Wellen otočil koně a zoufale ho pobídl k běhu. Zpocené zvíře žádné povzbuzování nepotřebovalo; vyrazilo tryskem a nechalo zbylé dva jezdce daleko za sebou.

„Mistře Bedlame! Wellene!“ Yalso se nenechal tak snadno odradit. Wellen se ohlédl a spatřil námořníka, jak se žene za ním a Asaalk ho zdráhavě následuje. Věděl, že oba bezděčně spěchají, aby se nechali zabít spolu s ním.

Wellen nemohl tušit, co netvor dokáže. Jeho jedinou nadějí bylo jet a pokoušet se zablokovat drakovy myšlenky. Nějak se s drakem na okamžik spojil a bylo to obousměrné spojení. Nemyslel si však, že drak dokáže číst jeho myšlenky stejně snadno; vzkaz, který mu drak předal, působil násilně, jako by se snažil prorazit. Horečně prchající učenec věděl, že se může pořádně plést a drak se jeho domněnkám možná právě teď v duchu směje, ale s tím se nedalo nic dělat.

Znovu je zalil hluboký stín a varoval ho, že je obr blízko. Zezadu ho rychle zahaloval černý rubáš. Kupodivu se však nebál o sebe, ale o ty, kteří jeli za ním.

Někdo zařval: „Skoč!“

Wellen instinktivně zareagoval a vrhl se z koně.

Zvíře zaržálo zděšením a bolestí, ale kutálející se Bedlam viděl jen prach a zem, která se zvedla a nemilosrdně ho udeřila. Slyšel dusot kopyt a hlas, který zněl jako hlas modrého muže, ale víc nic. Pak se znovu otočil obličejem k zemi a narazil do ní nosem. Zasténal, jak se nos ohnul ke straně, a tvář mu zalila krev. Svět začal střídavě mizet a objevovat se, jako přízrak. Když konečně zpomalil a zastavil se, zoufale se snažil zůstat při vědomí. Užaslý vědec se odmítal vzdát zraněním; nic neslibovalo, že ho bezvědomí uchrání před dračími spáry. Navzdory vychování patřil Wellen k těm, kdo dávali přednost boji se smrtí až do hořkého konce, je-li to nutné.

Když se pokoušel otočit a narovnat, ochutnal krev z vlastních rtů. Zlomený nos a rozbitý ret byla jen malá zranění. Byl vděčný, že si zřejmě nezlomil nic jiného. Kdyby tady byla kamenitá půda, mohlo to být horší.

Drak byl vysoko na obloze a v drápech se mu zmítalo cosi velkého. Wellenův kůň. Netvor s kořistí zmizel v mracích.

Kapitán Yalso k němu dojel a zastavil těsně před ním. „Jak jsi na tom?“

„Modřiny, nic víc.“ Byla to lež. Točila se mu hlava, ale to nechtěl námořníkovi říct. „Nech mě; půjdu pěšky.“

„Nedělej ze sebe většího hlupáka než předtím! Vylez nahoru!“ Yalso natáhl ruku.

Wellen si prohlédl kapitánova koně. Už tak dost trpěl pod námořníkovou vahou a šíleným během, který měl za sebou. Další jezdec by zvíře při tomhle tempu brzy zabil. Přinejmenším by jim bylo velmi rychle k ničemu.

Drak byl stále nad mraky a bezpochyby dojídal svačinu. Během pár vteřin se určitě vrátí. „Kapitáne, jestli pojedeme spolu, jsme ztracení oba! Když se budeme držet zvlášť, jeden nebo oba bychom mohli přežít.“

„Poslyš…“

Bedlam se nenechal umlčet. „Jeď! Zvládneš dojet do bezpečí! On chce mě. Dotkli jsme se myslí, myšlenkami. Nezastaví se, dokud mě nedostane.“

Kapitán očividně nechápal nic z toho, co Wellen říkal, nedokázal však vzdorovat pochmurnému odhodlání v učencových očích. Yalso si povzdechl a unaveně se na svého druha usmál: „Aspoň si vezmi koně!“

„Potřebuješ ho víc než já.“ Námořník sice byl silný, ale s mohutným břichem rozhodně nemohl vynikat v běhu. „Jeď!“

Yalso zamrkal, přikývl a vyrazil směrem, ze kterého původně přišli.

Wellen, špinavý, rozcuchaný a ztrápený bolestí, si vybral stezku opačným směrem. Doufal, že odvede draka pryč a dá tak přeživším, včetně Yalsa, šanci dostat se do bezpečí. Možná draka dokonce přestanou zajímat, až se vypořádá s tím, kdo mu vnikl do hlavy.

Pořád si nebyl jistý, jak to vlastně udělal. Stříbrný pruh v jeho vlasech vždycky lhal; Wellen nikdy neprokázal víc než nejslabší magické schopnosti. Proč teď?

Ať už vymyslel jakoukoliv teorii, pustil ji z hlavy, protože drak vyrazil z mraků a vrhl se jako mstivý démon dolů k místu, kde učenec stál. Wellen se dal zoufale na útěk. Věděl, že téhle poletující bestii nemůže uniknout. Doufal jen, že jeho oběť nebude marná. I kdyby přežilo jen pár mužů, stálo by to za to.

Zem kolem přikryl stín. Wellen zakopl a upadl. Už mu nezbýval čas. Doufal, že se dostane dál, že udrží drakovu pozornost o něco déle, ale nebylo mu to souzeno. Otočil se na záda a díval se, jak se klesající postava zvětšuje. Nedokázal říct, kvůli jakému šílenství zatoužil hledět zkáze do očí. Snad bláznivá naděje, že ho zachrání nějaký zázrak.

Drak byl jen kousíček od oběti, když náhle zabočil.

Zmatený a nevěřící člověk se překulil a díval se, jak netvor prolétá kolem. Poletoval zmateně, jako by nevěděl, kam míří. Wellen si bezděčně sáhl na stříbro ve vlasech. Váhavě se usmál v úžasu nad tím, jak podivuhodně vyvázl.

Zeleně nachový obr se znovu vznesl do výšky a slídil po zemi. Plazí oči hleděly přímo na místo, kde Bedlam ležel, netvor se však pro něho nevrátil.

„Wellene!“

Zděšený hlas ho přiměl otočit se. S hrůzou sledoval, jak se kapitán vrací v domnění, že drak učence zranil, ale nesebral.

„Ne!“ Výkřik zůstal nepovšimnut. Yalso Wellena neviděl ani neslyšel stejně jako drak.

Bohužel, jezdec pro draka neviditelný nebyl. Obr, rozčilený nad ztrátou kořisti, se ve vzduchu otočil a nalétl na něj. Kapitán Yalso si na poslední chvíli uvědomil chybu a pokusil se seskočit z koně, když se drak přiblížil. Okřídlený netvor se ale tentokrát nenechal oklamat. Sledoval muže, ne zvíře, a když námořník seskočil, drak vypustil smrtící oblak.

Wellen věděl, že pro kapitána už je pozdě, a naslepo se rozběhl k západu ve snaze uniknout blížícímu se oblaku. Za sebou slyšel vystrašené ržání koně a strašlivé kašlání, které mohlo vycházet jen z lidského hrdla. Neohlédl se.

Drak zůstal po útoku nízko; očividně hledal oběť, která mu unikla. Na Wellena padl stín a závan větru ho skoro srazil k zemi, ale učenec přesto dál utíkal. Bude lepší prostě běžet a doufat, že by mohl tuhle noční můru nějak přežít.

Nedokázal říct, jak dlouho utíkal. Pořád to vypadalo, že je mu drak v patách. Hory byly čím dál blíž. Wellen na okamžik zapřemýšlel, co se asi stalo se zvědy. Chytil je drak už dřív? Dostalo je něco jiného? Tyhle otázky ho jen popohnaly, navzdory rostoucí bolesti a krátícímu se dechu. Napadlo ho, že možná unikne šupinatému dravci jen proto, aby vzápětí zemřel vyčerpáním.

Cosi k němu běželo.

Kůň. Osedlaný. Jeden z jejich koní. Wellen přišel o své zvíře a Yalsův kůň zahynul se svým pánem. To znamenalo, že to musí být Prentissův kůň, ale kde je tedy seveřan?

Uvědomil si, že nemá čas dělat si starosti o modrého muže. Kůň je dar okolností; nemůže si dovolit nevyužít ho. Co nejtišším a nejklidnějším hlasem na zvíře zavolal a pokusil se ho přesvědčit, aby přišlo k němu. Kůň byl nejdřív vyplašený – samozřejmě z dobrého důvodu – ale pak k němu pomalu přiklusal. Když se zvíře přiblížilo na dosah, Bedlam zvedl ruku, pohladil ho po nose a opatrně si prohlédl otěže. Neviděl na nich žádnou krev. Hřebec byl jen vystrašený, jinak v pořádku. Wellen se znovu podivil, co se stalo s modrým mužem. Přestože mu na Prentissi Asaalkovi nijak nezáleželo, necítil k němu takovou nenávist, aby mu přál zranění nebo smrt.

Krátce si prohlédl oblohu a viděl, že drak ještě pořád marně hledá drobnou postavičku, která mu zmizela přímo před očima. Poděkoval neznámým bohům, kteří se ho rozhodli chránit, a nasedl. Neodvážil se jet na východ, kde se nad většinou cesty pořád válela jedovatá mlha. Protože se nemohl vrátit k lodi, zbývalo mu jen málo možností. Při jízdě na sever nebo na jih by zůstal na svůj vkus trochu moc odkrytý. Neměl ponětí, jak dlouho zůstane pro draka neviditelný a zda mu tahle ochrana vydrží i pro další nebezpečí. Kůň nebyl oslepen; možná ho uvidí i jiní tvorové.

Zbýval tedy západ a hory, cíl, ke kterému už předtím stejně mířil.

Wellen obrátil nervózního koně a vyjel. Teď, když se trochu fyzicky – i když ne duševně – uvolnil, zjistil, že na něj doléhá vyčerpání, které předtím panika držela na uzdě. Zavrtěl hlavou a pokusil se pročistit si myšlenky. Ani vteřinu nepředpokládal, že už není v nebezpečí. Drak může zamířit k němu a zahalit okolí smrtícím oblakem. Mohl by konečně proniknout tajemnou bariérou – Wellen nedokázal uvěřit, že by to mohlo být jeho vlastní dílo – a znovu uvidět lidské sousto, které mu uteklo.

Z čela mu stékal pot a štípal ho v očích. Wellen si ho otřel hřbetem ruky. Když ruku stáhl, všiml si, že má na rukávu krvavou skvrnu. Krvácející učenec věděl, že je dobře, že nevidí, jak vypadá; se zlomeným nosem a zraněními, která utržil při pádu, nejspíš vypadal víc mrtvý než živý. Znervózňovalo ho, že necítí bolest, a poprvé se pokusil zjistit, jaká má zranění. Teď to však nešlo; vyčerpaný, zraněný muž nadskakující na koňském hřbetě se nedokázal soustředit na to, co dělá.

První kopce už byly skoro nadosah, když jím otřáslo druhé, hlasitější zařvání.

Wellen jakž takž zvládl koně a pak se ztěžka pootočil, aby si mohl prohlédnout zamračené nebe nad pláněmi.

V mracích se něco pohybovalo, něco, proti čemu byl obr, který zničil jejich výpravu, maličký.

Něco nachového?

Znovu si protřel oči a zahleděl se na nebe. Ať tam bylo cokoliv, už se to neukázalo, ale pořád to tam bylo. Věděl to jen proto, že drak rychle stoupal, aby se mohl s nově příchozím setkat. Ano, netvor se nepohyboval jako někdo, kdo se chystá k útoku, ale spíš jako podřízený tvor, který odpovídá na volání někoho mocnějšího.

Právě v tu chvíli Bedlam netoužil zůstat na místě, kde byl, ani o vteřinu déle.

S vytrvalým úsilím zamířil s koněm k horám. Nejprve to byla dost mizerná cesta. Skoro to vypadalo, jako by je bytost, která s takovou přesností vytvarovala hory, umístila tak, aby žádná stezka nikdy nevedla přímo nebo po rovině. Cesta se kroutila a stáčela tak často, že když se Wellen s koněm konečně dostal k hladkému, čistému místu, zastavili a prohlédli si ho. Do učencovy zastřené mysli si probojovala cestu myšlenka na nenápadnou past, záhy ji však zavrhl. Nebylo mu jasné, z jakého důvodu; vybavoval si jen, že mu to dávalo smysl.

Wellen se občas ohlížel, ale po několika prvních minutách mu hory natrvalo zabránily ve výhledu na pláně a nebe na východě. Neslyšel ani draka, ani nově příchozího; se značnou úzkostí předpokládal, že to musí být další příslušník dračího druhu. To však neznamenalo, že odlétli.

Čím déle jel, tím pro něj bylo těžší zůstat při vědomí. Skok z koně a jeho následky ho zasáhly mnohem víc, než na začátku předpokládal. Čas od času se přistihl, jak se probírá z něčeho, co mohl popsat jen jako mrákoty. Nebyl při vědomí ani nespal, prostě byl mimo. Opatrně si zkontroloval zlomený nos i ránu na čele a zjistil, že pořád dost krvácí.

„Doufám, že můžeš jít bez mojí pomoci,“ zamumlal ke koni. Zvuk vlastního hlasu, přestože byl suchý a nakřáplý, mu pomáhal držet se při vědomí. Začal víc a víc mluvit sám se sebou, nestaraje se, jak bláznivě to může znít. Kromě toho, je tu snad někdo jiný než on sám, kdo by ho poslouchal?

„Kdysi jsem měl sen.“ Wellen se přinutil otočit hlavu, aby si mohl prohlédnout okolí. Kolem cesty přibývalo stromů. Matně se podivil, jestli to znamená, že se blíží k západnímu okraji hor. „Měl jsem sen, že ze mě bude skvělý mág, nej… nejlepší z čarodějů.“

Zakašlal. Zvuk se ozvěnou nesl kolem.

„Pořád jsem čekal, až se ta úžasná moc pro… projeví. Nikdy se to nestalo.“ Wellen se podíval na koně, jako by od něj čekal odpověď. Zauvažoval, jak asi zvíře žilo, než ho vybrali pro tuhle výpravu. „Vsadím se, žes bydlel ve stájích. Pohodlně a nudně, ale v bezpečí.“ Trhaně se zasmál. „Žil jsem podobně… Když jenom pomyslím, že jsem tomu chtěl uniknout.“

Před ním se zvedaly další a další hory a vyvracely myšlenku, že je konec pásma na dohled. Wellen se poškrábal na nose, přestože si přitom umazal ruku od krve a přestože měl nos tak znecitlivělý, že ho vlastně vůbec nesvědil. „Měl bych… měl bych zůstat tady, nebo jít… dál do hor?“

Ve stromech se něco pohnulo, něco docela velkého. Wellen pochyboval, že by se drak mohl tak dobře ukrýt; vzpomněl si na mladého pátrače. Mohl by ho pozorovat jeden z legendárních avianů? Naklonil se ke zvuku, ale ze stromu vyrazila sova a zamířila k nebi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí kodex.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.