V jeskyni propukla vřava. Dva lidé a elf padli k zemi v naději, že se tak vyhnou něčemu, co vypadalo jako samotný svět ve válce. Dokonce ani otřesy způsobené Gerrodovým kouzlem jeskyní neotřásly tak jako tohle. Sharissa přelétla pohledem strop a viděla, že místy praská. Doufala, že žádný z kusů, které se rozhodnou spadnout, nebude nad nimi. Bez cesty ven tady byli v pasti. Pokoušet se teleportovat pryč během takovéhoto šílenství by znamenalo spíš šanci na to, že se stanou součástí hory, než že se dostanou do bezpečí. Mladá Zeree neměla chuť příliš přemýšlet o tom, že jejich největší nadějí je klidně ležet a doufat, že to dobře dopadne.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dragon Tome*

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2007

Copyright © 1991 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-681-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-682-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

I.

„Co myslíš?“ zeptal se Rayke a strčil do mrtvoly u jejich nohou. Tělo, skoro zkamenělé, patřilo jednomu z pateraků, pánů téhle země. Podobalo se lidskému, uzpůsobené ke vzpřímené chůzi, s normálními končetinami. Mělo však i křídla a od hlavy až ke spárům na nohách ho pokrývalo peří. Tvář byla velmi ptačí, včetně postavení očí, které pateraky nutilo naklánět hlavu na stranu, když chtěli zaostřit na cíl, a zobáku uzpůsobeného k trhání i nejtužšího masa. Kromě těchto přirozených zbraní byli pateraci také prohnaní, a tato hrozivá kombinace jim umožnila vládnout několik tisíc let.

Rayke vypadal zklamaně, jako by mu někdo upřel nějaké zlé potěšení.

Na pohled mohli dva elfové, kteří stáli nad ležící postavou, vypadat jako bratři. Byli přibližně stejně vysocí a oba měli na sobě stejný tmavě zelený oděv, sestávající z košile, kalhot, bot pod kolena a pláště s kapucí. Oba měli světle hnědé vlasy, které jim sotva zakrývaly špičaté uši a oči barvy jara.

Fyzickým vzhledem však jejich podobnost končila. Faunon, jenž byl asi tak o sto let mladší než Rayke, ačkoliv ani jeden nevypadal na víc než na třicet, si často říkal, že je jeho společník mnohem krvežíznivější, dokonce krvežíznivější než staří, kteří tak lpěli na okázalosti a obřadnosti, že se neustále vzájemně vyzývali na souboje. Bylo tedy štěstí, že tuhle výpravu do zemí avianů – která kdysi bývala jejich zemí – dostal na starost právě on, a ne Rayke. Zatím našli jen nešťastné oběti, jako je tahle, pateraky, kteří padli za oběť jakémusi kouzlu, které vyvolali při pokusu zbavit se svých protivníků, starší rasy, pásovcům podobných quelů.

Naneštěstí se zdálo, že kouzlo víc poškodilo sesilatele než zamýšlené cíle. Quelové žili v jihozápadní části kontinentu, takže se prozatím nedalo říct, jakou škodu vlastně utrpěli. Zamířila tam jiná skupina elfů, a jestli se vrátí, připojí své informace k jejich.

„Myslím,“ konečně odpověděl Faunon, když si vzpomněl na Raykovu otázku, „myslím, že museli zoufale zkoušet tohle kouzlo zvrátit, ať to bylo, co to bylo. Tohle nemůže být výsledek, jaký chtěli,“ uzavřel, konstatuje zjevná fakta, protože s Raykem to občas bylo nutné.

Faunon se otočil a zahleděl se na mohutné štíty na severu. Někde tam je hnízdiště, tolik věděli. Pořád je obydlené – elfové viděli jednoho nebo dva pateraky, jak míří k horám – ale jen symbolickou skupinou, ne ohromným hejnem, které tam žilo ještě před deseti lety. Obyvatele za posledních deset let stihla ne jedna, ale dvě pohromy. Existovala svědectví o třetí skupině, která se vynořila a zmizela jako vítr, ale uklidila po sobě tak, aby elfům zanechala co nejméně stop. Zjistili jen to, že jiná rasa bojovala s pateraky, udržela se proti ohromnému hejnu a pak tohle místo opustila a odešla jinam.

Ale kam?

„Vraťme se k ostatním,“ zamumlal Rayke. Přehodil si luk přes hlavu a levou paži. Otázka třetí skupiny ho nezajímala. Rada jim přikázala zjistit rozsah škod v říši pateraků, což nebyl snadný úkol, protože ptáci neměli říši v tom smyslu, jak ji chápali elfové, ale žili spíš v početných komunitách, které ovládaly rozsáhlé části kontinentu. Pokud šlo o Rayka a většinu ostatních, tím jejich povinnosti končily.

To je ten problém s mými lidmi, pomyslel si Faunon, když poodstoupil od mrtvoly, tvrdé jako kámen. Buď vůbec nevědí, co je to zvědavost, nebo jsou posedlí zkoumáním všeho, co se dá pod sluncem najít. Kromě několika jedinců, jako byl on, neznali střední cestu.

„Jenom ještě minutu, Rayke,“ opáčil, dodávaje svému hlasu trochu důrazu, aby druhému elfovi připomněl, kdo tu velí.

Jeho společník mlčel, ale stisknutá linka rtů mluvila dost hlasitě. Rayke měl ostré rysy, které Faunonovi připomínaly hladovějícího muže, a výraz v obličeji ten dojem ještě posiloval. Strohé rysy nebyly mezi elfy ničím zvláštním, ale Raykovy byly tvrdší než u většiny ostatních. Faunon sám měl rysy hladší, příjemnější. Některé ženy jeho kmene měly sklon mu to znovu a znovu připomínat, až mu jejich rytmické hlasy začaly příliš lézt na nervy a on se raději s nějakou omluvou stáhnul. To byl další problém s jeho lidmi: když viděli něco – nebo někoho – co vidět chtěli, byli velmi, velmi neodbytní. Občas pochyboval, jestli je opravdu jedním z nich.

„No?“

Faunon se naježil; uvědomil si, že se mu myšlenky zatoulaly jinam. Před Raykem to bylo dvojnásob rozčilující. Raději předstíral, že přemýšlí o problému: „Všiml sis, jestli je tu něco špatně?“

„S čím?“

„S těmi těly a se zemí.“

„Jen to, že je tu po zemi rozházeno hodně těl.“ Rayke se usmál, potěšený vlastní chytrou odpovědí.

Faunon se tvářil bezvýrazně, pokoušeje se udržet na uzdě vztek. „A země vypadá relativně nedotčená, že?“

Oba si prohlédli okolí, přestože to už udělali několikrát předtím. Byly tu svahy na místech, kde předtím zjevně žádné nebyly, protože z nich stromy a keře trčely ve směrech, jaké by si žádná rostlina s trochou sebeúcty nevybrala; jako by něco velkého zemi překopalo a pak se jen tak napůl pokusilo napravit škody. Několik stromů vypadalo, že uschlo a zkamenělo stejně jako mrtvý avian, ale většina zalesněné oblasti působila dost zdravě. Faunona přesto udivovalo, že je jediný, kdo věnuje pozornost i zvláštnostem krajiny.

Druhý elf se přestal usmívat. „Ano. Prošli jsme oblastmi, kde byla země doslova přeoraná, ale i tam se dařilo rostlinám a menším zvířatům.“

„Jako by je něco obešlo, chránilo… nebo snad uzdravilo,“ dodal s náhlým pocitem, že je blízko k pravdě.

„Co by je chránilo? Určitě ne pateraci. Myslím, že by nejdřív chránili sami sebe.“

„Možná ti, kdo bojovali s ptačími lidmi a pak zmizeli,“ nadhodil Faunon. Nejspíš se to nikdy nedozví. Tuhle zemi, kterou jeho lid nemohl prohlásit za rodnou, protože sem podle legend před nespočtem tisíců let uprchl před hrůzami jiného světa, halilo tajemství, odolávající elfským snahám o rozluštění. Faunon věděl, že pateraci ani quelové nebyli jejími prvními pány; že je ve skutečnosti předešlo několik jiných druhů. Přestože tenhle svět bujel životem, byl starý.

Rayke si povzdechl: „Už s tím zase začínáš, Faunone?“

„Je to nutné! Nestačí vědět, že pátrače stihla pohroma, která může způsobit konec jejich vlády; musíme zjistit, jestli se ta katastrofa může opakovat! Kdybychom…“

Porostem se řítilo cosi velikého; znělo to, jako by to pořádnou rychlostí spadlo z nebe. Faunon se prudce obrátil a zahlédl mohutnou černou postavu, pohybující se mezi stromy. Konečně jeho mysl rozeznala, že to je kůň… ale jaký kůň! Určitě hřebec. Byl vyšší než jakýkoliv jiný kůň, kterého kdy elf viděl, a běžel rychleji než vítr. Jestli tenhle kůň mohl za zvuk, který předtím slyšeli, musel pěkně rychle změnit styl, protože teď zvíře běželo tiše jako stín, který připomínalo.

„Co je to?“ zašeptal Rayke. Zbledl. Faunon věděl, že i on sám má podobnou barvu.

„Pojďme za ním!“

„Za ním? Viděl jsi, jak rychle běží? Nikdy ho nechytíme!“ V závěrečných slovech druhého elfa skoro zazněla úleva.

„Nechci ho chytit! Jenom chci vidět, co to je! Pojď za mnou!“ Faunon se rozběhl za černým tvorem, přeskakuje a obíhaje překážky tak, jak to uměli jen jeho lidé. Neslyšel Rayka, ale věděl, že je jeho společník příliš pyšný na to, aby zůstal vzadu. Ne že by na tom Faunonovi záleželo. Myslel hlavně na to, že chce hbitého fantóma aspoň zahlédnout, a věděl, že se bude muset snažit ze všech sil. Elf se mohl rychlostí měřit s mnoha jinými tvory; s tímhle zvířetem však ne. To věděl od začátku. Věděl však také, že mohutný oř běží k otevřené pláni. Tam elf svou kořist uvidí, třebaže zdálky. Faunon si se vzdáleností nedělal příliš starostí. Elfové mají skvělý zrak. A kromě toho, stejně jako Rayke se ani on nechtěl dostat příliš blízko k něčemu tak mohutnému a silnému, jako je tenhle černý kůň. Chtěl se jen ujistit, že existuje, a zjistit, kam míří. Rozhodně ho nenapadlo pokoušet se o něco víc.

Kůň však měl očividně jiné představy.

Skoro do něj vrazil a elf užasl, jak kdy mohl chtít vidět něco tak děsivého. Tvor se objevil nad ním; nějak se dokázal otočit a vyrazit k nim bez jediného zvuku. Faunon udělal velmi neelfskou věc: hodil sebou na zem ani ne na délku paže od démonického hřebce.

„Vrátil jsem se, ale tohle není to místo!“ zařval na něj děsivý tvor. Měl dlouhé, úzké oči té nejchladnější modré barvy, oči bez zornic.

Faunon si přál znát odpověď, která by ebenové monstrum potěšila, ale z úst mu vycházel jen vzduch. Nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku.

„Je to to místo, ale není to to místo!“ Kopyto vyrylo v zemi žlábek. Elf si až příliš dobře uvědomoval, co by takové kopyto mohlo udělat s jeho hlavou, kdyby se ho hřebec rozhodl odstranit.

Děsivé zvíře na něj chvíli hledělo. Faunon během prohlížení zadržoval dech, přemítaje, co na něm tomu tvoru připadá tak zajímavého. Pak ucítil zkoumavý dotek. Na tak mocného tvora byl překvapivě váhavý, skoro jako by se ebenový hřebec styděl za to, co dělá.

Téměř vzápětí se koňská hlava s trhnutím otočila. S obnoveným zájmem si prohlížel okolí. „Tak takhle je to! Překvapivé! Tolik věcí k učení!“

Tak náhle, že elf údivem otevřel ústa, temný hřebec couvl, otočil se a rozběhl zpátky směrem, kterým mířil předtím. Faunonovy citlivé smysly zaznamenaly, že po něm na fyzické rovině nezůstaly žádné stopy, přestože vnímal jakousi neidentifikovatelnou moc. Bylo to, jako by se tu objevil a zase zmizel nějaký duch, což ale nedávalo smysl vzhledem k tomu, že to zvíře s Raykem před prvním setkáním slyšeli, ještě než ho uviděli.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Rayke odkudsi zezadu.

„Jsem… v pořádku.“ Ve skutečnosti ho to překvapilo. Během krátkého setkání byl jeho život plně v moci stínového hřebce. Faunon si dokázal představit tucet různých způsobů, jak mohl zemřít. Když se ten tvor dotýkal jeho mysli, navzdory veškerému úsilí na ně nedokázal nemyslet. Všiml si vůbec démonický kůň během prohlídky, že se ho elf bojí?

Druhý elf ho chytil kolem těla a pomohl mu na nohy. Hlas se mu pořád ještě chvěl. „Co to bylo? Žádný kůň! Ani nikdo z nás! Byl to měnič podob?“

„Ano, ne, možná. Byl jsem příliš mimo, když tu byl. Ale pochybuji, že je to jeden z nás. Magie potřebná k takovému druhu proměny by většinu z nás zabila. Ne, s tím běsem bylo něco v nepořádku, jako by přišel odněkud z jiného světa. Z hodně odlišného světa.“

Oba tam stáli a zírali na místo, které přízračný kůň opustil. Nakonec se Rayke zeptal: „Co chtěl, Faunone? Podle toho, co říkal, něco hledal. Víš, co?“

Rayke věděl o průzkumu myšlenek; možná si tvor prohlédl i jeho. Faunon zavrtěl hlavou: „Nevím, ale našel u mne něco, co ho uspokojilo… Byl jemný, Rayke! Mohl mi vydrancovat mysl; cítil jsem, že na to má vůli, ale neudělal to!“

Tahle věc jeho partnera zřejmě nezajímala. Rayke dál hleděl za zmizelým vetřelcem. „Kam šel, co myslíš?“

„Na východ. Přímo na východ.“

Rayke se ušklíbl: „Tím směrem nic není.“

„Možná má v plánu jít přímo k moři… nebo za moře.“

„Možná.“ Druhý elf široce rozevřel oči. „Myslíš, že měl něco společného se smrtí těch pateraků?“

Tahle myšlenka Faunona nenapadla, musel ji přičíst k dobru Raykovi. „Nevím. Možná se to nikdy nedozvíme.“

„To je jedno. Vraťme se k ostatním, Faunone. Pojďme odsud, než se rozhodne, že se vrátí!“

Proti tomu se nedalo nic namítnout. Zjistili všechno, co se dalo – dokud kolem nich neproběhlo něco jiného – a brzo bude tma. Faunon se tmy obecně nebál, ale po tomhle setkání čím dál víc toužil být zpátky u svých lidí, kde by jich aspoň bylo víc.

Zatímco spěchali lesem, skoro stejně tiše jako stínový kůň, začal se Faunona zmocňovat neodbytný pocit. Nepotrpěl si na znamení a osud, patřil ke generaci mladších, praktičtějších elfů, nedokázal však setřást dojem, že tvor, s nímž se setkal, je dalším náznakem něčeho velikého, co přichází, změny světa, jak ho on a jeho lid znali. Pokud se opravdu blíží konec vlády pateraků, jako předtím skončila vláda quelů, pak přijde někdo, kdo je nahradí. Země podobné změny vídala znovu a znovu, a také elfové nikdy nebyli součástí tohoto cyklu, jen přihlížejícími.

Běžící Faunon se vyhýbal nízkým větvím, a jak tak přemýšlel, byl čím dál ustaranější. Pateraci, a dokonce i quelové byli předvídatelní tvorové; elfové u obou ras věděli, na čem jsou. Kdo může říct, jak to bude s jejich nástupci? Kdo budou jejich nástupci? Nebyly tu žádné jiné druhy, které by si mohly nárokovat vládu.

Elfův strach zatím nevypadal jako příliš oprávněný, ale Faunon věřil své intuici. Zatímco se blížili k místu, kde se měli setkat s ostatními, zjistil, že poprvé doufá v přežití arogantních avianů. Kdyby nic jiného, elfové s nimi dokázali koexistovat. Noví vládci můžou usoudit, že vůbec není nutné, aby jeho druh pokračoval.

Už jednou podobnému osudu unikli, objevili cestu, která je vysvobodila z moci zvráceného světa Nimthu a jeho vládců, rasy čarodějů, kteří si říkali vraadové. Aspoň jedna hrozba, které už se elfové nemusí bát, usoudil Faunon a trochu se tím utěšil.

Nic z toho, co budoucnost chystá, se nemůže rovnat krutosti vraadů.

II.

Kolonie už existovala patnáct let. Tenhle svět se nesklonil před jejich vůlí jako ten minulý, a co bylo důležitější, už neměli sílu vynutit si své arogantní touhy. Byli teď často nuceni dělat věci, kterým by se předtím vysmáli. Pro vraady to byl dlouhý, rozčilující pád z pozice bohů, do jejichž role se tam, na umírajícím Nimthu, narodili. Ze světa, který zničili, vyvázli jen s holým životem a mnozí až příliš pozdě zjistili, že tady vraadská magie nebude fungovat tak jako předtím… rozhodně ne bez strašlivé námahy a s nemalým rizikem, že bude výsledek jiný, než jaký očekávali.

Doposud, přese všechno, čeho se jim během těch patnácti dlouhých let podařilo dosáhnout, mnozí ještě pořád nedokázali přijmout, že minulá léta božství skončila. Kdysi hýbali horami, doslova, a někteří byli odhodlaní udělat to znovu – za jakoukoliv cenu. A tak ti, kterým se kouzla dařila, ignorovali vedlejší účinky a následky.

Lord Barakas, stařešina Tezerenee, klanu draka, byl jedním z nich. Přišel do tohoto světa s úmyslem mu vládnout, ne nechat se jím ovládnout. Dokonce i teď, když se dvěma ze svých synů seděl a rozjímal nad pohledem, který se jim naskýtal, jeho myšlenky stále přetékaly sny o tom, co mohlo být, a co ještě pořád být může.

Hleděl na západ, využívaje nejvyšší horu v okolí, aby mohl zahlédnout nejen zemi, ale i moře v dálce. Jízdní draci, velcí zelení tvorové, kteří spíš než draky, kterými byli, připomínali mohutné, ale nehezké ještěry, začínali být neklidní. Stařešinovi synové, dědic Reegan a vždy poslušný Lochivan, taky začínali být neklidní. Lochivan byl z nich tří nejmenší, což rozhodně neznamenalo, že by byl malý. Reegan a Barakas prostě jen byli stejní, obrovití medvědi s mohutnými plnovousy; dva obři, kteří vypadali připravení ukousnout hlavu každému, kdo by se na ně odvážil třeba jen zakašlat. Všichni tři jezdci měli stejné rysy, které převládaly u celého klanu, i když ty Lochivanovy trochu tlumily příměsi, jež mu odkázala matka, lady Alcia. Vlasy měl hnědé a šedé; Barakas a jeho dědic je měli tmavší, ale stařešinovi se během posledních let rozrostl na hlavě stříbrný pruh. Až na tuhle věc byl Reegan docela slušnou kopií dračího vládce. Vnějším vzhledem však podobnost končila. Dědic postrádal valnou část stařešinovy předvídavosti.

Slunce, stojící přímo nad nimi, je dál koupalo v horku. Lochivan se posunul, pokoušeje se udržet chlad v látkových vycpávkách a tmavě zelené zbroji z dračích šupin, v jakých v těchto dnech příslušníci klanu skoro pořád žili. Kdysi dávno, když vládli Nimthu, by mohl jako nic použít své schopnosti k tomu, aby bylo brnění lehké i chladné. Tady, v zemi, kterou považoval přinejlepším za mizernou, by to znamenalo jen plýtvání energií. Jen několik jich mělo skutečnou moc, a ještě méně z nich schopnosti srovnatelné se starými vraady.

Ani jeden z trojice k nim nepatřil, ačkoliv stařešina byl blízko. Blízko, ale ne dost na to, po čem toužil.

Proto se Reegan ani Lochivan neodvažovali otce vyrušit. Tyhle chvíle rozjímání bylo to jediné, co ho drželo, aby neútočil na vlastní lidi.

„Jak myslíte, že je to daleko?“ zeptal se Barakas znenadání. Hlas měl bezvýrazný, skoro bez emocí. To rozhodně neznamenalo, že je klidný. V poslední době byl stařešina rtuťovitý, dokázal v mžiku přejít z lhostejnosti ke vzteku. Mnozí Tezereneeové nesli stopy jeho hněvu.

Jako vždycky odpověděl Lochivan. Reegan mohl být dědic, chyběla mu však bystrost potřebná v těchto časech. Kromě toho Lochivan znal odpověď, která vyhoví; byla to tatáž, již dával otci už tři týdny. „Není tak daleko, aby nám unikala napořád. Zdaleka ne.“

„Pravda.“ Lord Tezerenee neupíral oči na bohatou krajinu dole, ale na lesknoucí se moře na obzoru. Jeho odměna neležela na tomto kontinentu, ale za ohromným množstvím vody, v jiné zemi. Už jí dokonce dal jméno, které se tady rozšířilo, ačkoliv on sám o ní nedokázal přemýšlet jinak než jako o „tom druhém kontinentu“. Za mořem ležel jeho osud, jeho Dračí říše.

„Otče.“ Reegan promluvil tiše, nepředvídané přerušení však nemohlo znamenat nic jiného, než že mu chce sdělit nějaké důležité zprávy. Reegan by se nikdy neodvážil na otce promluvit, kdyby k tomu neměl hodně dobrý důvod.

Barakas se podíval na nejstaršího syna, který jim krátkým kývnutím naznačil, že by měli obrátit pozornost nalevo. Dračí vládce se posunul, aby viděl, co Reegana zaujalo, a když spatřil důvod, stiskl zuby.

Jeden z beztvářných. Byla to parodie na člověka, úplně bez rysů, dokonce i bez vlasů či uší. Byl vysoký jako normální člověk a na sobě měl jednoduchou kutnu. Stál třem jezdcům tváří v tvář – jestli se to tak dá říct – a sledoval je neexistujícíma očima; nijak ho nerušilo, že trojice teď civí na něj.

„Dovol mi ho srazit, otče!“ Reeganův hlas předstíral opovržení, ale sotva slyšitelné chvění odhalovalo strach, který v něm tvor vyvolával. I Lochivana pohled na neškodně vyhlížející bytost znepokojoval.

„To je zakázáno,“ připomněl synovi Barakas hlasem jako břit. Stejně jako synové i on netoužil po ničem víc než po tom, aby mohl tuhle druhořadou bestii rozdrtit pod spáry svého jízdního draka nebo rozsekat mečem na nudličky. Cokoliv, jen aby ji smetl z tváře světa.

„Ale…“

„Zakázal to Drak z Hlubin!“ vyštěkl stařešina. Mluvil o tvoru, o kterém během minulých deseti let přemýšlel jako o oživlém klanovém totemu. Když Tezereneeové na druhé pevnině čelili vyhubení z rukou – pařátů – ptačích tvorů, vynořil se bůh ze země, v těle z kamení a roztavené zeminy. Pouhými slovy rozehnal pateraky – nebo pátrače, jak jim vraadové raději říkali. Pak vzal přeživší příslušníky klanu a poslal je na tento kontinent k ostatním vraadům – a použil k tomu jen zlomek své moci.

Dvě věci, které Drak z Hlubin – jak ho pojmenoval sám lord Tezerenee – vyhlásil, si Barakas stále pamatoval. První byla, že jednou může přijít čas, kdy se Tezereneeové do Dračí říše slavně vrátí. Lord Barakas po tom dni toužil. Druhá věc ho zasáhla opačným způsobem. Jeho bůh rozkázal, aby neubližovali beztvářným. Mělo jim být dovoleno dělat, co chtějí.

To bylo pro Tezerenee skoro nemyslitelné. Sdíleli s těmi zkaženými tvory víc než pouhé dědictví; měli stejný původ, alespoň ve fyzickém smyslu. Proto se členové klanu nikdy necítili dobře mezi vlastními lidmi, přestože nepřátelství časem pohaslo.

Barakas popadl otěže svého zvířete. „Ať už jsme odsud! Tohle místo už neuklidňuje!“

Reegan a Lochivan dychtivě souhlasili.

Obrátili draky a pobídli je zpět k městu. Nejprve měli jisté potíže, protože tahle zvířata neměla zlomeného ducha, jak tomu bývalo dřív. Lámání ducha bývalo na Nimthu jednoduchým procesem, kdy vraad uchopil mysl zvířete a roztříštil ji, zanechávaje prázdnotu, kterou mohl případně podle libosti naplnit. Tak vždycky získávali velmi poslušná jízdní zvířata. Bohužel, teď docházelo při lámání mysli k velkým ztrátám a klan si těžko mohl dovolit ztrácet větší množství draků. Na rozdíl od západního kontinentu, kam měl klan v úmyslu jít, byli na tomto kontinentě draci hodně vzácní.

Pokud šlo o Barakase, byla to další z mnoha chyb tohoto místa.

Zvířata se konečně poddala jezdcům, zrychlila a rozběhla se přes zvlněný kraj. Červené pláště, které měli Barakas a Reegan na sobě jako zjevné odznaky vůdce klanu a jeho dědice, za nimi divoce vlály, takže vypadaly skoro jako krvavě rudá dračí křídla. Město uprchlíků leželo v údolí, a tak jejich cesta vedla většinou z kopce, přestože je menší kopce nutily jet stezkou, která se často stáčela tam a zpět. Draci tady měli výhodu před svými koňskými protějšky. Jejich drápy se zarývaly do svahů, takže neklopýtali a neshazovali jezdce vstříc smrti. Pravda, koně měli vlastní výhody a větší než ještěři, ale jízdní draci byli zase víc než jen zvířata, která Tezerenee přenášela z jednoho místa na druhé. Byly to stroje na zabíjení. Jen máloco se mohlo postavit útoku draka, dokonce i tak hloupého, jako byl ten pod stařešinou. Drápy by člověka rozřezaly na kusy; čelisti by bez námahy překously oběť vejpůl.

Hlavně však byli symbolem klanu Tezerenee.

Město se brzy objevilo před nimi; z dálky vypadalo jen jako jedna mohutná hradba. Noví obyvatelé nejprve znovu vystavěli hradbu, až byla skoro dvakrát vyšší než ta původní, protože se po ztrátě magie všeho báli. Když sem vraadové přišli poprvé, bylo samotné město ohromnou zříceninou, věkovitou památkou na druh, z něhož povstali – a zřejmě i nespočet dalších. Tito pradávní se daleko více podobali bohům, než mohli kdy doufat vraadové, a dali potomkům různé podoby. Hledali nástupce svého unaveného, vymírajícího druhu. Nejlepším označením pro skutečnost, že jejich poslední naději tvořilo jedno z prvních selhání – vraadové, byla ironie. Rasa lorda Tezereneeho byla ponechána vlastnímu světu, výtvoru pradávných, kde se měli podle předpokladů vyhubit. Místo toho vraadové přežili skoro všechny ostatní. Jen pátrači se stále drželi, ale i ti už upadali, jak řekl Drak z Hlubin.

Pro lorda Barakase představovala obnova města plýtvání silami, což toleroval jen proto, aby získal čas.

„U dračí krve!“ zaklel Lochivan a ukázal na cestu před sebou. „Další!“

Blízko bran města stála stejná postava, jakou nechali jen před chvílí za sebou. Barakas usuzoval, že to je tentýž tvor. Ti měli dost moci. Beztvářní byli koneckonců vším, co zůstalo z myslí prastarých, kteří město vystavěli. Stále se snažili, vlastním tajemným způsobem, manipulovat s budoucností svého světa – což znamenalo s vraady. Lord Tezerenee zaskřípal zuby; to, že dostali fyzickou podobu, pomocí které mohli dál zasahovat, byla jeho vlastní práce.

Brána se před vracejícími se vraady sama otevřela. Zatímco se blížili, zůstával beztvářný pasivní, stejně jako předtím. Když projížděli kolem nehybné postavy, neubránil se Barakas tomu, aby si nesáhl na vlastní obličej. Kůže byla na dotek stejná jako kůže, kterou znal odjakživa, přesto však byla stejného původu jako těla, která teď měly tyhle přízraky. Všichni Tezereneeové až na jednoho měli těla vytvořená nyní ztracenou magickou silou klanu. Stejná těla mělo dokonce i několik vraadů mimo klan, cizinců, kteří byli stařešinovi věrní. Když nenašli jiný způsob, jak fyzicky přejít z Nimthu do Dračí říše, vypadalo to jako dokonalé řešení. S pomocí Drua Zereeho, jediného cizince, kterého Barakas respektoval, vraadové znovu objevili tajemství ka a putování duší. Ka, vedená ostatními, mohla přejít bariéru, přes kterou se těla nedostala. Byla tu jen jedna zásadní překážka: duše potřebovaly vhodné hostitele.

S řešením přišel sám Barakas. Přestože nemohli přejít, dokázali vraadové ovlivnit svůj budoucí svět magií. I nejmenší kouzlo však vyžadovalo tucet nebo víc jednotlivců pracujících společně. Pro arogantní vraady to byla nemožnost, kterou dokázali překonat jen Tezereneeové zvyklí spolupracovat. Pod despotickým vedením stařešiny vytvořili armádu golemů, jejichž původ se dal vystopovat k větším, majestátnějším příbuzným právě těch ořů, na nichž teď se svými syny jel. Bezduché skořápky měly počkat na vlnu vraadských imigrantů, ale když jich bylo vytvořeno prvních několik set, věci začaly jít z kopce. Nejprve beze stopy zmizeli ti, kterým připadlo za úkol provádět formovací kouzlo; i z toho Barakas podezíral pradávné. Potom ty zatracené přízraky ukradly většinu těl pro sebe.

Když se jezdci přesunuli dál do města, zmizel tvor z dohledu. Stařešinu to nijak neuklidnilo. Pokud věděl, aspoň půl tuctu dalších příšer jeho i syny pozorovalo z těch nejnenápadnějších míst. Tak to dělali.

Dru Zeree mu kdysi vysvětlil, že poslední z pradávných propustili vlastní duše do svého světa, a tak dali zemi jistý druh mysli. Golemové, které stařešina nechal připravit, této mysli nabídli příležitost opatřit si ruce, které by jí pomohly v práci. Tuhle možnost zakladatelé očividně přehlédli, dokud nebylo příliš pozdě. Barakas nikdy nevěděl, nakolik má vysvětlení věřit, a říkal si, že na tom vlastně nezáleží. Záleželo na tom, že armáda přízraků nejen ukradla jeho výtvory, ale i říši, kterou by získal, kdyby mu musel zbytek vraadů na oplátku za přístup do nového světa přísahat věrnost. A co hůř, všechny ty kráčející zrůdnosti mu připomínaly, že část jeho samého hnije na Nimthu… pokud ji nesežral nějaký mrchožrout, který ještě přežil.

Brány se za nimi zavřely, další demonstrace moci Drua Zereeho. Ať se stařešina snažil, jak chtěl, nemohl se mu rovnat. Dokonce i Sharissa, dcera jeho protivníka, byla nadanější. Další hořká pilulka, kterou byl nucen polykat celé roky den co den.

Kolem se potulovalo jen pár vraadů. Vypadali mnohem ošuměleji než kdysi na Nimthu. Bez téměř neomezené moci, která by jim plnila každičké přání, byli nuceni udržovat svůj vzhled běžnějšími způsoby. Někteří v tom nebyli zrovna dobří. Měli na sobě roucha nebo košile a kalhoty, všechno poměrně jednoduchého střihu ve srovnání s výstředními a šokujícími šaty, které dříve nosila většina z nich. Několik vraadů odklízelo suť z dalšího drolícího se obydlí. Vybírali dobré kusy, vhodné k použití buď při stavbě domu, který by nahradil tenhle, nebo k jinému projektu, třeba na další neužitečnou věž. Barakasovi připadali pracující vraadové spíš ubozí.

Bohové padli, pomyslel si. Já jsem padl.

Přesto město získalo zpět kousky bývalé slávy. Jednoho dne bude možná znovu celé. Měli víc dětí než předtím na Nimthu, i když to nebylo tak působivé, jak to vypadalo, pokud jste uvážili, že za starých časů bývalo dětí zřídka víc než několik tuctů. Skoro nesmrtelná rasa beze smyslu pro důvěrné vztahy neměla tendence být dobrými rodiči. Těch pár, kteří se pro to rozhodli, obvykle nakonec se svými potomky bojovalo. Když Barakas vytvářel svůj klan, obrátil tuto energii spíš ven než dovnitř. Jeho lidí, tvořících jediný skutečný klan ve vraadské společnosti, teď znovu bylo víc než sto, když jste nepočítali připojené cizince, kteří mu během uplynulých patnácti let přísahali věrnost. V části města, kterou převzal, přibývalo dětí.

Někteří z místních se při pohledu na tři Tezerenee odvrátilo. Stařešina je ignoroval, považoval jejich vztek za špatně nasměrovaný a malicherný. Když Barakas čelil ztrátě většiny golemů, poslal skrz vlastní lidi a bývalé spojence většinou opustil. Zpočátku se s nimi hádal, že pokud chtějí někoho obviňovat, měli by to být beztvářní. Udělal to, co by udělal kdokoliv z nich. Klan byl na prvním místě.

Aspoň už se nedožadovali smrti všech Tezereneeů. Byli to lidé dračího vládce, kdo jim pomohl vyrovnat se s novým všedním životem, protože Tezereneeové uměli přežít jen pomocí fyzických schopností. Barakas si připadal ospravedlněný tím, že nebýt jeho lidí, tahle kolonie by byla mrtvá. O to se nemohli přít dokonce ani Dru Zeree a Silesti, třetí člen jejich triumvirátu. Neměli dost schopných čarodějů, aby dokázali všechno zajistit.

Z úvah ho vyrušila vysoká žena s pěknou postavou a rozpuštěnými, stříbřitě modrými vlasy, které jí sahaly téměř k pasu. Bílé šaty, jež měla na sobě, jí lnuly k tělu a zvýrazňovaly jeho dokonalost. Z chůze jí vyzařovala sebejistota, kterou před příchodem do tohoto světa nikdy neměla. Nově příchozí byla nejspíš jedním z nejlepších čarodějů, které teď měli, ačkoliv jí nebylo ještě ani čtyřicet a podle vraadských měřítek byla sotva víc než dítě.

Sharissa, dcera Drua Zereeho.

Barakas přitáhl otěže a zpomalil svého oře postupně, aby nevypadal zbytečně úzkostlivý. Krátce se podíval na Reegana, který vyvalenýma očima sledoval každičký pohyb mladé ženy. Stařešina nejstaršího už nějakou dobu povzbuzoval, aby se o jediného potomka svého rivala ucházel, a Reegan byl až moc dychtivý. Zatímco Barakas si jí cenil kvůli postavení a čarodějným schopnostem, věděl, že jeho syn to vidí jednodušeji… ne že by stařešina popíral její krásu. Od příchodu sem se Sharissa trochu změnila. Tvář se jí zakulatila, ale lícní kosti zůstaly stále zřetelné. Jako ostatní vraadové měla krystalické oči, akvamarínové drahokamy, které se zjasňovaly, když je otevírala. Klenuté obočí vyjadřovalo zvědavost. Vypadala mírně pobaveně, ale Barakas věděl, že je to ve skutečnosti tím, že má koutky úst přirozeně zvednuté.

„Lady Sharisso,“ řekl a kývl na pozdrav.

Úzké, ale jemné rty se pootevřely ke zdvořilostem, o kterých věděl, že jsou vynucené. Většina Tezereneeů ji nezajímala – až na Gerroda, který se od nich sám oddělil, připomněla mu nezvaná myšlenka. Barakas rychle potlačil další myšlenky na tohoto syna. Gerrod si vybral vlastní cestu, život, popírající všechno, co Barakas své lidi naučil. Pokud šlo o stařešinu, jejich vztahy tím skončily.

„Lorde Barakasi. Lochivane.“ Usmála se na ně, oplatila jim přikývnutí a dodala: „Reegane. Jaká byla projížďka?“

„Je vždycky dobrá, když tě vidím,“ vyhrkl Reegan.

Slova nejstaršího syna Barakase překvapila skoro stejně jako Sharissu. Mladá Zeree trochu zčervenala; nečekala od mohutného muže tak nezakrytou lichotku. Stařešina potlačil úsměv. Těžko mohla tvrdit, že tuhle poznámku připravil on. Tahle neučesaná slova byla očividně Reeganova. Jeho syn pro jednou projevil iniciativu. Jestli se Sharissa něčemu nedokázala bránit, byla to upřímnost.

„Jak se daří tvému otci?“ zeptal se, aby vyplnil ticho, které začínalo být na jeho vkus příliš dlouhé.

„Dobře,“ odpověděla s náznakem úlevy. Přese všechny schopnosti a znalosti byla ohledně vztahů ještě naivní. Prvních dvacet let života ji otec držel stranou většiny ostatních vraadů – a teď nebyla ani o dvacet let starší. Pro dlouhověké vraady to byl krátký čas.

„A jeho ženě?“

„Matce se taky vede dobře.“

Barakas si všiml výrazu, který použila. Lady Ariela Zeree nebyla Sharissina matka; dokonce to nebyla ani vraadka, ale elfka z tohoto světa. Druova dcera však svou vlastní matku nikdy doopravdy nepoznala a měla elfku velmi ráda, takže vypadalo přirozeně, že říká ženě svého otce matko. Barakas skryl odpor, který cítil. Elfka byla podřadný tvor, ať byla manželkou Drua Zereeho, nebo ne. Nepatřila mezi vraady.

Uvědomil si, že Sharissa čeká, až něco řekne. Rozčililo ho, že se mu v poslední době tak toulají myšlenky. Má to snad něco společného s bílým vlasem, který nedávno objevil… nebo s vráskami v koutcích očí?

„Lady Sharisso, ty něco víš o těch tvorech, že?“ zeptal se najednou Lochivan. Nemusel upřesňovat, o které tvory mu jde. Všichni věděli, že myslí beztvářné.

Lord Tezerenee se krátce podíval na mladšího syna, zůstal však klidný.

„Něco málo ano.“ Byla opatrná. Jako většina vraadů si stále uvědomovala touhu Tezereneeů po nadvládě. Barakas by ji velmi rád ujistil, že se nemusí obávat, že už má mezi nimi místo. Takovou životaschopností a mocí nelze plýtvat.

„Ukázali nějaké záměry? Znamenají jejich činy vůbec něco? Pořád jenom civí… pokud se tomu tak dá říkat, když nemají nic, čím by civěli! Pořád si myslím, že něco vědí. Patnáct let civění musí mít nějaký smysl! A během posledního roku se to zhoršilo.“

Zajímalo ji to; stařešina to věděl. Sharissu zajímalo všechno, co mělo něco společného s novým světem. „Ty sis toho všiml? V poslední době vypadají pozorněji; taky si to myslím. Ale nemyslím, že by nám tím chtěli nějak ublížit. Chtějí, aby se nám dařilo dobře.“

„Ano?“ chtěl se zeptat Barakas. Ale jako v poslední době často držel jazyk za zuby.

„A co tvůj otec? Dru s nimi ve své tvrzi pracuje. Určitě ví víc.“

Sharissa zavrtěla hlavou a jemné vlasy se jí rozlétly tam a zpátky. Reegan měl potíže, aby nezačal být příliš dotěrný. Tyhle potíže měl vždycky.

„Otec vždycky říká, že je to jako pracovat se skládačkou, které chybí víc než polovina dílků. Nějak ho učí, ale on si to vždycky uvědomí až zpětně.“ Usmála se na Lochivana a na chvíli jako by zapomněla, že je to Tezerenee. „Hrozně ho to rozčiluje.“

„To si umím představit.“

Nenucenost, s jakou spolu ti dva mluvili, Barakase zneklidnila. Stařešina byl skutečným otcem svých lidí, během staletí vychoval nejméně patnáct synů a několik dcer… a na mnohé další pravděpodobně zapomněl. Dva nejinteligentnější z těch, které uznal za své, pro něj byli hořkým zklamáním. Rendel zradil klan, hledal v Dračí říši vlastní cestu. Zemřel kvůli vlastní hlouposti. Jeho stín, mladší Gerrod, nebyl o nic lepší. Napadlo ho, že teď nemá nikoho, kdo by dokázal zaplnit mezeru ve vědomostech, která po těch dvou zůstala. Lochivana považoval jen za skvěle poslušného, nikdy za inteligentního. Ale…

Sharissa se na něj dívala; přemýšlel, čím upoutal její pozornost. Znovu byla samá umělá zdvořilost. Selhal a dovolil, aby se mu zatoulaly myšlenky, což by žádnému ze svých lidí neodpustil.

„Pokud mne omluvíte, musím se připravit na projížďku. Kdosi narazil na jednu ze starších osad zakladatelů.“

„Ano?“ Lochivan se naklonil dopředu. „Kde?“

„Na severovýchodě. Už musím jít. Pěkný den vám všem.“ Kývla na trojici a odkráčela rychlostí, která zdůrazňovala náhlou touhu být od nich dál.

Reeganův bolestný výraz Barakasovi připomínal nemocného draka. Ve chvíli, kdy byla Sharissa dost daleko, se Lochivan otočil k otci a vyměnil si s ním pohled. Na severovýchodě se nedávno usadil Gerrod. Může to být shoda okolností, ale taky nemusí.

„Přestaň se tvářit tak zkoprněle, Reegane,“ rozkázal nakonec lord Tezerenee. Znovu se obrátil na druhého potomka. „Lochivane, smíš odejít. Vím, že máš taky nějaké záležitosti, o které se musíš postarat. Ano?“

Lochivanovi, který neměl žádné povinnosti, jež by ho volaly, trvalo jen okamžik, než pochopil, co mu otec říká. Přikývl: „Ano. Děkuji.“

Mladší Tezerenee přitáhl otěže a pobídl zvíře pryč od těch dvou. Barakas se naposledy obrátil na nejstaršího, na svého dědice.

„U dračí krve, ty idiote! Už se prober a pojď! Nemůžeš tu celý den sedět a hledět!“ S Reeganovou touhou po Sharisse se přepočítal. Poslední, co potřebuje, je zamilovaný hromotluk. Kde vládne touha, tam je hlava k ničemu – a pro jeho nejstaršího to platilo dvojnásob.

Reegan se pohnul a pobídl svého oře za otcovým. Barakas skryl znechucení pod masku mírnosti. Měl vědět, že se to, co Reegan Sharisse řekl, nezrodilo z prohnanosti, ale z opravdového okouzlení mladou Zeree.

Hlavou mu vířily myšlenky na budoucnost klanu a na potenciál, který Sharissa Zeree představovala – pokud bude po jeho. A tak nelze lordu Barakasovi vyčítat, že si nevšiml dalšího z beztvářných stvoření, která tak nesnášel. Tvor sledoval, jak se oba Tezereneeové v dálce zmenšují, a pak evidentně ztratil zájem, otočil se a zíral směrem, kterým odjela Sharissa – a Lochivan.

III.

Sharissa se nechtěla s Tezerenee setkat, obzvlášť ne s Barakasem a Reeganem. Věděla, že je nemožné nesetkat se s tím nebo oním příslušníkem dračího klanu. Během posledních pěti let jich bylo obzvlášť v této části města nápadně mnoho. Vztek, který k nim mnozí vraadové cítili, časem opadl; zároveň se znovu a znovu ukazovalo, že znalosti Tezereneeů jsou od počátků jejich malé kolonie neocenitelné. Klan měl teď na svou rasu větší vliv než kdykoliv předtím na Nimthu, i když pochybovala, že to tak vidí i stařešina. Přestože vždycky usiloval o fyzickou zdatnost, úbytek magie skoro na nulu znamenal, že jim teď bude nedostatečný počet lidí v boji velmi na škodu. Přesto nemálo vraadů, kteří ke klanu nepatřili, hledělo na Barakase jako na vůdce. Klanu to dodalo odvahu a znovu procházel mezi ostatními, vyzývaje soupeře, aby něco udělali.

Až dosud byly věci v rovnováze. Většinu lidí měl stále pod kontrolou Silesti a její otec nutil obě strany spolupracovat a ignorovat posměšky a kradmé pohledy. Právě Dru Zeree víc než kdokoliv jiný zajišťoval úspěch triumvirátu. Kdyby bylo po jejich, Silesti a Barakas by začali poslední válku mezi vraady hned onoho dne, kdy uprchlíci dorazili do tohoto světa.

Barakas doufal, že zvrátí rovnováhu ve svůj prospěch, a jeden z postupů zahrnoval Sharissin sňatek s Reeganem.

„Jestli do toho budu mít co mluvit, tak ne,“ zamumlala. Ne že by Sharissa Reegana nějak zvlášť nesnášela – jeho slova se dotkla jisté romantické části její duše – nebyl však tím, koho hledala. Nebyla si jistá, koho hledá, ale rozhodně ne tuhle mladší, prostší verzi stařešiny. Reegan bude po všech stránkách jako jeho otec, až na prohnanost. Dědic byl silný a obratný, ale neměl znalosti. V choulostivějších záležitostech potřeboval Lochivana, aby ho vedl.

Lochivan. Sharissa uvažovala, jestli lord Tezerenee ví, že je jeho druhý syn jedním z jejích nejbližších přátel. Nikdy ne milenec, ale spíš bratr, kterého neměla.

Jak šla, bezmyšlenkovitě sledovala pokrok, kterého v poslední době dosáhli. Západní a východní části města, které bylo ve skutečnosti spíš obrovskou pevností, byly skoro úplně přestavěné. Většina prastarých budov, které našli, byla příliš nedůvěryhodná a podle potřeby je postupně strhli. Částečně díky moci těch mála, kdo měli dostatečný dar čarovat, a díky fyzické práci těch, kdo ho neměli, bylo vystavěno několik věží a domů s rovnou střechou. Na její vkus byly příliš užitkové, ale doufala, že se to změní. Většina budov byla prázdná; optimistické úvahy o rostoucím trendu vraadské populace je nutila pokračovat v práci i potom, kdy znovu vystavěli dost domů pro současné obyvatele. A taky to byl dobrý způsob, jak je udržet v činnosti. Na tom se hned od začátku shodli všichni členové triumvirátu.

Zahlédla tady stopy vraadského vkusu. Některé oblouky byly trošičku marnivější, než by měly být, dokonce byly zdobené fantastickými tvory. Zastavila se u vlčí hlavy nad jedním ze vchodů, která v ní vyvolala až příliš mnoho vzpomínek na Nimth. Věděla však, že je to ve skutečnosti symbol, označující, že ti, kdo tu žijí, patří k Silestiho oblíbencům. Bezděčně kráčeje ve stopách svého nepřítele si třetí člen triumvirátu vybral za symbol své autority vlka.

Cosi vykročilo z temné uličky a polekalo ji. Potlačila povzdech, ještě než opustil její rty, aby neztratila tvář.

Zíral na ni hladký obličej bez jakýchkoliv rysů. Stejně jako Barakas o nich mluvila jako o beztvářných, ale většina vraadů jim říkala nelidé, nejspíš proto, že je nechtěli akceptovat ani jako vzdálené příbuzné vlastního druhu. Některými znaky se jim tyto bytosti i tak až příliš podobaly.

Beztvářný proti ní stál jen okamžik, pak se netrpělivým pohybem přesunul kolem ní a šel dál. Sharissa ho sledovala, dokud jí nezmizel z očí, a potom vydechla vzduch, který zadržela šokovaná setkáním.

Z hlubin mozku se jí vynořila zbloudilá, ale znepokojivá myšlenka – nevypadal ten beztvářný nervózně? Obvykle nekličkovali kolem těch, na které narazili, ale buď úplně změnili směr, nebo oběť obešli pomalým, lhostejným tempem. Nechvátali jako tenhle. Skoro jako by tvor myslel na něco jiného.

Co mohlo vyžadovat pozornost jednoho z nich tak naléhavě, že ztratil odměřenost, kterou jeho druh za ta léta proslul?

Vzápětí Sharissa uslyšela první náznaky jiné přítomnosti – něčeho tak mocného a tak odlišného, že to možná mohlo úmyslně ohlašovat svůj příchod. Snad ano; nemohla to říct jistě. Věděla jistě jen to, že to není žádný vraad… snad kromě Gerroda, který byl schopen mnoha mimořádných proměn.

Oblast zahalil plášť ticha, jako by i ostatní cítili totéž, co ona. Sáhla a dotkla se síly tohoto světa. Někteří z těch mála, kteří se skoro úplně přizpůsobili magii nového domova, tvrdili, že když hledají moc, vidí spektrum. Jiní prohlašovali, že vidí pole křižujících se linií, vedoucích až do nekonečna, siločáry. Sharissa věděla, že ani jedna skupina nelže; očividně byla jediná, kdo viděl obojí, v závislosti na rozmarech svého podvědomí. To taky byl nejpravděpodobnější důvod, proč byla mezi vraady bez výjimky nejmocnější. Dokonce ani otec, který se učil od své ženy i od beztvářných, se jí nemohl rovnat. Sharissu však mátlo, že se jí nemohla rovnat ani adoptivní matka, Ariela, která se narodila a vyrostla na druhém kontinentu. Elfka tvrdila, že ani mezi vlastními lidmi nezná nikoho, kdo by dokázal užívat moc s takovou lehkostí jako mladá Zeree.

Občas byla Sharissa na své jedinečné postavení pyšná… a občas to bylo těžké břímě a hrozba. Někteří vraadové, jako Barakas, ji viděli jako nástroj, jiní prostě jen žárlili na její schopnosti. Všichni se jí pokoušeli manipulovat; naučila se však, jak většinu z nich zvládnout. Během posledních dnů Nimthu využila jedna z otcových bývalých milenek, čarodějka jménem Melenea, Sharissinu nevinnost k úskoku, který málem způsobil smrt obou Zeree i Gerroda Tezereneeho. A způsobil smrt otcova důvěrníka, Sharissina společníka z dětství. Sirvak padl při obraně svého pána a paní, zabit Meleneiným děsivým mazlíčkem Cabalem. Onen incident zatvrdil Sharissino srdce. Už ji nikdy nikdo nevyužije, ne, pokud by to ohrozilo její blízké.

Přítomnost sílila, jako by tvor běžel k městu… teď viděla, že od západu. Čím byl městu blíž, tím víc žasla nad jeho mocí… a tím méně lidský se zdál. Žádný z vraadů nemohl získat takové schopnosti, takovou odlišnost.

Otec, uvědomila si náhle. Musím to říct otci! Možná už to věděl, ale člověk nikdy neví. Sharissa po něm sáhla myslí, pokoušejíc se navázat kontakt. Myšlenkové spojení bylo nejistější, než bývalo dřív, možná proto, že teď jen málokdo měl schopnosti udržet ho déle. V otcově případě k potížím přispívala i skutečnost, že Dru Zeree nebyl tak úplně v tomto světě, ale v malé připojené dimenzi, kde si postavili svou poslední pevnost zakladatelé, než se rozhodli dát duše zemi. Zatímco ti uvnitř mohli sledovat nebo kontaktovat vnější svět, prolomit bariéru ze skutečného světa dokázala bez větších obtíží jen beztvářná ztělesnění; to si alespoň myslela. Jak mezi sebou komunikují, byla jen teorie.

Otče? Na okamžik zadržela dech a čekala na odpověď. Když se neobjevil důvěrně známý dotyk mysli staršího Zereeho, zkusila to Sharissa znovu. Celou tu dobu cítila stále se blížící přítomnost cizince… tvora. Nutilo ji to žasnout, jak si ho mohl Tezerenee nevšimnout; třebaže byl Barakas jen stínem svého bývalého já, pořád to byl někdo, s kým se muselo počítat. Jak jen mohl necítit přicházejícího vetřelce?

Otec zatím neodpověděl. Kdyby si Sharissiny výzvy všiml, už by se byl ozval. To znamenalo, že jediné východisko je jít za ním osobně. Výpravu úplně pustila z hlavy, otočila se a zamířila zhruba k náměstí. Tam, v části města, kterou nechali na Druův osobní příkaz nedotčenou, najde úzkou, skrytou trhlinu, jež je vstupem do kapesního vesmíru zakladatelů, místa, kde teď rodiče trávili většinu času. Doufala, že bude mít cestu otevřenou. Už se stalo, že byla nucena čekat, až otec opustí svůj soukromý svět, aby si s ním mohla promluvit.

Když se Sharissa hnala bez ohlédnutí kolem, několik vraadů mířících za svými zájmy, ať už jakýmikoliv, ustoupilo stranou. Nevěděla, jestli něco cítí, a nezajímalo ji to. Pokud blížící se tvor ještě někoho znepokojoval, mohli jít za ní nebo se o to postarat sami.

Jedna postava jí však neuhnula a Sharissa do ní málem přímo narazila. Byla by do ní narazila, kdyby ji nechytily silné ruce a nezastavily ji.

„Co se děje? Něco se musí dít, když ve spěchu slepě vrážíš do lidí.“

„Lochivane! Nemám čas mluvit! Musím najít otce!“

Tezerenee ji pustil. „Tak půjdu s tebou. Můžeš mi povědět, co tě tak rozrušilo, že ses neteleportovala a místo toho ztrácíš tolik času chůzí.“

Sharissa zrudla. Obešla Lochivana a pokračovala v cestě. Tezerenee snadno srovnal krok a vyrazil vedle ní. Měl rychlé pochody v krvi.

„Myslela jsem, že bude lepší nepokoušet se o takové kouzlo,“ odpověděla nakonec. Sharissa nikdy nikomu, dokonce ani Druovi, neřekla, proč tak zřídka využívá podobná kouzla, která šetří čas. V posledních dnech jejich starého světa byla teleportace nebezpečná, hloupě ztřeštěná záležitost a málem stála otce život. Mladší Zeree věděla, že je to směšné, ale nikdy nepřekonala strach, že ji teleportační kouzlo jednoho dne odešle na místo, ze kterého se už nikdy nevrátí. Ten pocit se nedal vysvětlit někomu, kdo to kouzlo už nedokázal udělat. Těžko by cítil sympatie k jejím obavám.

„Proč? Co se děje?“ zeptal se Lochivan a svraštil čelo. Něco ho znepokojovalo, možná i víc věcí. Sharissa uvažovala, jestli cítí přítomnost přicházejícího cizince.

„Něco… někdo… odlišný… Neumím to vysvětlit. Necítíš, že se od západu něco blíží?“

„Tak o to jde?“ Podíval se k bráně, kterou předtím s ostatními vešli. „Ale kdyby bylo něco tak blízko… něco bychom během vyjížďky viděli…“

„Taky si myslím.“ Dostala jisté podezření. „Viděli jste něco, Lochivane? Jsi jeden ze dvou vašich lidí, od koho můžu čekat pravdivou, otevřenou odpověď. Viděli jste něco? Cítili jste něco?“

„Nic!“ Vehemence, s jakou odpověděl, odhalovala rostoucí obavy. „Na západě není nic než les a pláně… a moře, samozřejmě. U dračí krve! Pátrači?“

Došel ke stejnému závěru jako ona. Jediná další možnost, která ji napadla, byli magičtí opatrovníci města, dávní sluhové zakladatelů, nehmotní, pokud se nerozhodli odít se hlínou a kamením, jako to udělal ten, kterého Tezereneeové nazvali Drak z Hlubin. Jenže opatrovníci byli cítit jako něco, co patří k tomuto světu, tomuto prastarému místu. Ne tak nově příchozí. Sharissa si znovu uvědomila, že ve vetřelci je jen matná stopa tohoto světa, jako by tu už dřív chvíli pobyl, ale teď přicházel odjinud. Musí to být pátrači, ale ti snad jsou taky součástí tohoto světa.

Lochivan se zastavil a stáhl si jednu železnou rukavici. „U meče a štítu! Zrovna teď je na to pravá chvíle!“

Navzdory naléhavosti situace se zastavila. Jeho přítomnost ji utěšovala a uklidňovala natolik, že se jí myšlenky nerozbíhaly příliš daleko. Stálo za to počkat na něj, pokud to bude trvat jen pár vteřin. A kromě toho, rozčilení v jeho hlase v ní vyvolávalo zvědavost, jaké má potíže. „Co je ti?“

Sáhl mezi dračí přilbu a zbroj a začal se škrábat tak zuřivě, až si myslela, že se rozškrábe do krve. „Zatracená vyrážka! Nic smrtelného, ale šíří se celým klanem. Kůže vyschne a zůstane tak. Někdy to tak hrozně svědí, že musím se vším přestat a škrábat se, dokud… dokud to není zase snesitelné.“

Lochivan odtáhl ruku a znovu si oblékl rukavici. „Už to je, konečně, díky drakovi. Hotovo. Jdeme!“

Sharissu mírně překvapilo, že válečník jako Lochivan podlehne v době krize nějakému svědění, nic však neřekla a snažila se nechat si svoje myšlenky pro sebe. Až bude vhodná chvíle, bude se muset o nakažlivé vyrážce zmínit otci. Teď je to možná jenom vyrážka, ale kdo může říct, co by z toho mohlo být v budoucnu?

Neušli ani tucet kroků, když se čarodějka najednou zastavila.

Něco bylo na náměstí, ke kterému mířili. To něco byla stejná přítomnost, kterou ještě před pár minutami cítila venku! Je uvnitř a před nimi! Ale teď to bylo venku…

„U Serkadiona!“ prohlásila šokovaně. Jméno dávného vraadského učence bylo oblíbenou otcovou kletbou, kterou za ta léta pochytila.

Lochivan se nemusel ptát, co se děje. Když se k němu otočila a podívala se na něho, viděla, že Tezerenee cítí to, co ona… A kdo ne? Sharissa přelétla pohledem vraady, kteří postávali nebo procházeli poblíž. Všichni se zastavili, otočili a zahleděli k náměstí. Všichni v dohledu ztichli. Jeden či dva byli natolik duchapřítomní, že zaznamenali dvojici mířící ke zdroji neklidu. Mladé Zeree připadali skoro vyděšení. Mnozí vraadové se v hloubi srdce báli, že se teď, když přišli o své úžasné schopnosti, stanou snadnou kořistí nějaké vnější hrozby.

Což klidně může být pravda, uvědomila si.

„Musím se teleportovat,“ oznámila, spíš aby pobídla sama sebe, než aby varovala Lochivana.

„Jdu s tebou.“

„Tak se mě chyť za ruku.“

Sevřel ji, nejspíš trochu pevněji, než chtěl. Klan draka, tedy stařešina, se mračil nad jakýmikoliv známkami strachu, bez ohledu na důvod. Byly chvíle, kdy litovala Gerroda a Lochivana, jaký život prožili.

Sharissa se ušklíbla a přenesla je na náměstí.

Nejdřív ji napadlo, že se setmělo, přestože do večera ještě zbývalo několik hodin světla. Pak si s nemalou zlostí uvědomila, že má pevně zavřené oči.

„Bohové! Podívej se na něj! Viděla jsi někdy něco takového?“

Opatrně oči otevřela. Kolem už byli další lidé a všichni byli stejně okouzlení velikým zvířetem na náměstí.

„Kůň!“ zašeptala. Skvostný ebenový hřebec! Vždycky milovala otcovy koně, nádherné hřebce, které choval bez použití kouzel – skoro jako výzvu sobě samému. Ale žádný kůň, kterého kdy viděla, se nemohl rovnat tomuto tvorovi…

Tohle byl tvor, kterého zaznamenala. Právě tohle zvíře vyzařovalo neuvěřitelnou sílu, která tak rozrušila skoro všechny vraady, bez ohledu na jejich magické schopnosti.

„Kde je? Nenechám si ho odepřít! Nenechám se znovu vystrčit do prokleté nicoty, kterou jsem musel tak dlouho snášet! Kde je můj přítel Dru Zeree?“

V tu chvíli už Sharissa věděla, co a kdo to je. Jmenoval se Temný kůň. Nějakou dobu, když se otec ztratil v přízračných zemích, kde se proplétaly Nimth a Barakasova Dračí říše jako prokletí milenci, spolu, ale neschopní dotknout se jeden druhého, Temný kůň otci pomáhal a putoval s ním. Strážci, kteří poslouchali tisíce let staré příkazy svých ztracených pánů, považovali stínového hřebce za anomálii, které tady nemělo být dovoleno existovat.

Z ohledu k Druovi ho nezničili, ale odeslali do vyhnanství – podle předpokladu navždy.

Podcenili ho.

Lidé se nervózně šourali kolem náměstí, nebyli si jistí, co by mohl ebenový oř udělat. Mnozí z nich předtím nechali nějaké práce. Někteří byli dokonce jen zpola oblečení. Přestože většina z nich o Temném koni nikdy neslyšela, poznali magii, která byla svým způsobem ještě větší než ta, jíž kdysi sami vládli.

„Vypadáte jako Dru Zeree!“ obvinil dunivý hlas dav. Tvor chvíli uvažoval a pak se zeptal: „Jste vraadové?“ Ledové modré oči míjely jednu nervózní postavu po druhé, až se konečně upřely na jediného vraada, který před nimi neuhnul: na Sharissu. „Kde je můj přítel?“

„Sharisso!“ zasykl Lochivan a zachytil ji z boku.

Zamrkala a uvědomila si, že málem spadla dopředu. Přemýšlela, co na Temném koni vyvolává takové reakce. Měla skoro dojem, že spadne do něj… ale to bylo směšné. Přesto to byl silný pocit, naléhavý, dokud Lochivan nezakročil a nezachránil ji.

Démonický hřebec pohodil hlavou ve zvířecím gestu, které zahnalo část Sharissiny nejistoty. Zhluboka se nadechla a udělala krok vpřed.

„Jsem Sharissa Zeree, Druova dcera. Právě…“

„Ach! Malá Sharissa!“ Temný kůň potěšeně zahřměl. Byla to tak náhlá změna chování, že se Sharissa zapomněla a zůstala stát s otevřenou pusou.

Temný kůň k ní přiklusal. „Přítel Dru o tobě během našich cest vyprávěl. Jak rád tě vidím! To je báječné, že jsem tě po tom nekonečném zatraceném pátrání po tomhle místě našel!“

„Opatrně, Sharisso,“ zašeptal Lochivan. Měl jednu ruku na meči, čarodějka si však nebyla jistá, jestli by mu k něčemu byl. Z toho mála, co věděla a viděla, bylo k zastavení tohoto tvora potřeba víc než meč.

„Vskutku, opatrně,“ zafrkal Temný kůň. Měl skvělý sluch. „Nezranil bych přívěšek svého přítele Drua!“

„Přívěšek?“ Sharissa si nebyla jistá, jestli dobře slyšela.

„Výhonek? Byla jsi jeho část, a teď jste oddělení, ne? Jak tomu říkáte?“

„Potomek. Dítě. Jenže jsem vlastně nebyla částí jeho, ale…“ umlkla, přemýšlejíc, jak dlouho by jí mohlo trvat vysvětlování procesu narození bytosti, která ho ani vzdáleně nechápala.

Několik přihlížejících se k ní otočilo, ne kvůli tomu, že Temnému koni něco nedokázala vysvětlit, ale proto, že s vetřelcem mluvila. Ulevilo se jim. Skvělá čarodějka řešila problém. Tento incident jenom posílí její prestiž, což bylo dobře, neboť se stejně předpokládalo, že kdyby se jejímu otci něco stalo, zaujme po něm místo v triumvirátu.

Temný kůň si prohlédl okolí. „Hodně jste tohle místo změnili, i když ne právě tady, kde stojím. Bál jsem se, že jsem přišel na špatné místo, ale potom jsem si vzpomněl na tuhle oblast a otevřel jsem si sem rychlejší cestu. Prohledal jsem tolik světů, tolik vesmírů!“

Ani se nezmínil o ochranných kouzlech, kterými vraadové během té doby město obklopili, kouzlech, která by ji na čas zastavila, ale jemu očividně ani nestála za zmínku.

Vetřelec si povzdechl, velmi lidský zvuk, který se musel naučit od svého bývalého společníka. Sharissa v něm cítila touhu a únavu. „Umím si představit, že patnáct let je dlouhá doba,“ řekla, aby ho ukonejšila. „Může to být celá věčnost.“

Divně se na ni podíval: „Díky tvému otci trochu chápu pojem let, malá Shari! Věř, že když říkám, že jsem hledáním tohohle strávil věčnost, tak nežertuji ani nepřeháním. Během vašich patnácti let jsem prošel tisíce a tisíce zemí v mnoha světech. Zjistil jsem, že se čas nepohybuje všude stejně rychle a v tom prokletém místě, které přítel Dru tak příhodně nazval Nicotou, neplyne vůbec!“ Temný kůň natočil hlavu a zahleděl se na nebe. „Nebe je plnější, než kdy bude Nicota, dokonce i kdyby do ní bylo vhozeno celé toto místo. Jak jsem tam kdy mohl existovat, než přišel Dru?“

Nebyla to otázka, na kterou se čeká odpověď. Sharissa počkala, až se mohutný tvor uklidní, a řekla: „Můj otec bude šťastný, že tě zase uvidí. Jestli chceš, můžu tě k němu vzít.“

„To je přesně to, oč se pokouším, maličká! Když jsme se viděli naposledy, byl přítel Dru v nebezpečí a mě odhodili zpátky na místo, které jsem už nikdy nechtěl vidět – nebo možná je přesnější říct nevidět, nevím. Myslel jsem si, že by mohl být v komnatě světů v hradě prastarých, ale nemohl jsem najít průchod do toho maličkého vesmíru. Bál jsem se, že ho bytosti, které tam hlídaly posledně, zapečetily, ale není po nich ani stopy… a pach těch zatracených hrůz bych sotva zapomněl!“

Lochivan se připojil k Sharisse a naklonil se k ní: „Neměla bys něco udělat se všemi těmi lidmi? Vypadají jako malé děti, které někdo požádal, aby vyřešily složitou magickou otázku, která zmátla i mistry. Ujisti je, že je všechno v pořádku.“

Čarodějka viděla, že je to rozumný nápad. Zvedla ruce a zvolala: „Není důvod k obavám! Není tu nic nebezpečného, ani žádná hrozba! Je to přítel mého otce, ručím za jeho činy!“

Sharisse to připadalo jako ubohá řeč, nijak neodpovídající na všechny otázky, které se musely shromážděným vraadům honit hlavou. Dodala: „Víc vám řekne otec, až si promluví s naším hostem. To vám slibuji.“

Pořád jí to nepřipadalo dost, zdálo se však, že se ostatní spokojili s tím, co řekla; možná chápali, že mají štěstí, že se dozvěděli aspoň tolik. Zbylí dva členové triumvirátu by byli mnohomluvnější. Sharissa se podívala na Lochivana; Barakas se brzy všechno dozví. Třebaže byl tenhle Tezerenee její přítel, byl věrný svému otci.

„Taky bys měl raději jít. Podle toho, co mi otec o Temném koni řekl, soudím, že nejsem v žádném nebezpečí.“

„To bych řekl!“ zadunělo zvíře.

Lochivan se s velmi, velmi znepokojeným výrazem oběma poklonil. Řekl mladé Zeree: „Nejlepší bude, když to řeknu svému otci já. Je mi opravdu líto, Sharisso, ale o tomhle by měl vědět.“ Zarazil se, slova mu bezpochyby zněla uboze, jako předtím Sharisse ta její. „Připravit se na něj. Jestli tu Temný kůň zůstane, rovnováha se změní. To víme oba.“

Tezerenee se otočil a připojil se k mnoha ostatním, kteří se pomalu oddělovali od davu. Zatímco se Sharissa usmívala na tmavého koně, přemítala nad Lochivanovým varováním. Jestli se rozhodne na nějakou dobu zůstat, změní rovnováhu. Ti, jejichž věrnost i nepatrně kolísá, se přimknou k otci. Temný kůň je mocný spojenec. Pokud by se do sebe někdy členové triumvirátu pustili, mohl by démonický kůň snadno být rozhodujícím faktorem. Dru Zeree neměl jiné ambice než udržet lidi pohromadě, což se však nedalo říct o Barakasovi a Silestim. A právě Silesti měl víc než oprávněný důvod opovrhovat stařešinou klanu Tezerenee. Několik let práce bok po boku napětí mezi nimi nezmenšilo.

Temný kůň hrabal v sutí poseté půdě s netrpělivostí toho, kdo je po impozantní výpravě konečně na dosah svého cíle, ale nemůže k němu najít hlavní vchod. Sharissa se k němu rychle připojila: „Tudy. Beztvářní ji přesunuli.“

„Beztvářní?“

„Nelidé?“ dodala, přemýšlejíc, jestli je zná pod tímhle jménem.

„Ty neznám. Jsou to taky vraadové?“

„Ne, jsou to…“ Mladá Zeree se odmlčela. Bude lepší mu nějakého ukázat než pokoušet se živé dědice zakladatelů popsat. Přehlédla náměstí, hledajíc postavu, která je jistě pozoruje. Nic. Přivřela oči a hledala dál. Temný kůň mlčky čekal a ledovým pohledem sledoval její pátrání.

Beztvářní tvorové nebyli nikde poblíž. Sharissa se zamyslela. Nevzpomínala si, že by nějakého spatřila od onoho setkání v uličce. Dotyčný spěchal, jako by ho něco zneklidnilo. V davu, který se shromáždil při příchodu Temného koně, nebyl žádný z jeho druhů. Už to ji znervózňovalo. Proč by se beztvářní, kteří sledovali všechno, co se kolem vraadů dělo, vyhýbali překvapivému návratu obyvatele Nicoty?

Báli se snad Temného koně? Jeho pomsty? To určitě ne! Strážci si s ebenovým hřebcem poradili jako s nepatrným hmyzem. Jejich páni, dokonce i když byli jen odrazem své dřívější slávy, měli dost schopností.

„No? Co mi chceš ukázat? Pojď! Chci znovu vidět malého Drua!“

„Pak mi dovol, abych ti ukázala cestu.“ Sharissa, stále v rozpacích nad nepřítomností nelidí, odvedla stínového hřebce kousek vpravo. Několik vraadů ještě přihlíželo. Nezáleželo na tom, jestli uvidí vstup do domova jejích rodičů. Trhlinou mohl projít jen ten, komu to čaroděj dovolil. Neměla tušení, zda bude muset nejdřív najít otce, nebo jestli bude Temný kůň moci bez úhony projít. Za chviličku to zjistí.

Zahlédla otvor nejprve jako trhlinu ve vzduchu. Když se k ní přiblížila, s Temným koněm těsně za sebou, otvor jako by se pro ni rozšiřoval. Čarodějka za ním rozeznávala velkou, stromy porostlou louku. Byla posetá květy jako strážci v moři vysoké trávy.

Sharissa vstoupila jednou nohou do trhliny v realitě a pak prošla skrz. Náměstí i celé město zmizely. Otočila se a spatřila trhlinu. Zaplňovala ji mohutná, inkoustově černá postava.

„Konečně!“ Temný kůň bez potíží proklusal magickým vstupem. „Konečně jsem tady!“

Neubránila se úsměvu. „Ještě ne, ale brzy. Ještě před sebou máme kousek cesty.“

Znepokojující oči si prohlédly krajinu. Zasmál se: „Jenom tohle? Po putování, které jsem přetrpěl, je to sotva víc než jediný krok!“

„Tak ten krok udělejme.“ Sharissa se nemohla dočkat, až uvidí, jak se bude otec tvářit na překvapení, které s sebou přinášela.

* * *

Lochivan z kraje náměstí sledoval, jak Sharissa i netvor odešli. Doufal, že kůň nebude moci projít, ale během vteřiny, když zvíře zmizelo za Zereeho dcerou, tahle naděje padla. Další zpráva, která bude stařešinu zajímat.

Tezerenee opustil náměstí a zamířil na místo, kde nechal své jízdní zvíře, uvažuje nad tím, jaký bude mít démonův příchod význam. Přestože nepatřil k lidem obdařeným jasnovidnými schopnostmi, věděl, že tohle je v životě vraadů osudová chvíle. Tvor nazývaný Temný kůň všechno změní a Lochivan věděl, že lord Tezerenee zapracuje na tom, aby byla budoucnost podle jeho představ.

Přál si, aby tu byl někdo jiný, kdo mu zprávu předá. Nikdo tady však nebyl a on byl koneckonců synem svého otce. Dokonce i když to jednoho dne mohlo znamenat smrt Sharissina otce, Lochivan měl povinnosti ke klanu.

Poslední myšlenka ho velmi rozrušila, ale jako mnohé jiné ji prostě pohřbil v tajném zákoutí své mysli a jako dobrý syn odspěchal plnit své povinnosti.

IV.

Ve východní čtvrti města, za zdí víry, která dělila ty, kdo následovali dračího pána, od těch, kdo ho nenásledovali, konal lord Barakas slyšení. Ze stěn visely uhlazené dračí standarty. Pochodně vytvářely ze shromážděného lidu legii mihotavých duchů. Na římse na okraji jedné strany pódia, tvořícího protější stranu komnaty, hřadovala mladá vyverna zahalená kápí. Síň byla jistě pouhým stínem velkolepé, hrozivé pevnosti, kterou Tezereneeové obývali před odchodem, ale veškeré nedostatky ve vzhledu této části budovy nahrazovalo množství lidí, kteří teď v úctě klečeli před stařešinou. Cizinci, tedy ti, kdo se nenarodili v klanu, převyšovali počet lidí ve zbroji o tolik, že se Barakas musel usmát. Snil o takovémto království, přestože teď věděl, jak je malé ve srovnání s rozsáhlými počty, jimiž se pyšnili pátrači. Přesto to byl pokrok. S takovým množstvím vraadů, řídících se jeho vůlí, jeho prestiž rostla… což zase znamenalo víc následovníků. Jednoho nepříliš vzdáleného dne bude neoddiskutovatelným vládcem všech.

Pak si vzpomněl na šediny, kterých mu přibývalo, a vrásky tvořící se na tváři a úsměv pohasl. Nemůže stárnout. Vraad nestárne, pokud se k tomu nerozhodne.

Zdi lemovali strážci ve tmavě zelené zbroji z dračích šupin a divokých dračích přilbách. Většina z nich byli synovci, neteře, bratranci a potomci. Byli tu muži i ženy, všichni zběhlí v zacházení se zbraněmi, které drželi. Byli teď dvojnásob nebezpeční; téměř katastrofální boj proti pátračům dal většině z nich okusit chuť skutečné bitvy. V očích ostatních vraadů, kteří se zbraněmi vždycky nanejvýš pošťuchovali, to z nich dělalo hrozivé, obávané bojovníky.

„Je něco v nepořádku, milovaný?“ zašeptal mu do ucha chraptivý hlas.

Stárne i ona? Lord Barakas se otočil ke své ženě, lady Alcie. Pořád to byla bohyně války, dokonce i když jen seděla a odpočívala na trůnu, nepřehlédnutelná a imponující. Stejně jako manžel měla na sobě zbroj, i když lehčí, lépe padnoucí. Stařešina chviličku obdivoval pružné tělo. Zbroj Tezereneeů byla navržena s ohledem na vzhled i bezpečnost… a stařešina byl vždy obdivovatelem ženského těla. To neznamenalo, že nerespektoval manželčiny schopnosti. Když byl lord Tezerenee pryč, byla to lady, kdo vedl klan a řídil všechny hlavní záležitosti. Rád připouštěl, že je jeho druhou polovinou.

„Barakasi?“

Stařešina sebou trhl. Věděl, že se zase nechal unést. U kohokoliv jiného by to nic neznamenalo; většina lidí měla sklony ke snění. Utváření a pěstění klanu však od něj vždycky vyžadovalo plnou pozornost. „Jsem v pořádku,“ zamumlal nakonec tiše, aby ho slyšela jen žena. „Jenom přemýšlím.“

Usmála se a její úsměv smyl jindy tvrdý výraz urozené tváře. V takových chvílích byla lady Alcia nejkrásnější.

Barakas se na trůnu narovnal a zahleděl se na své lidi: „Všichni smí povstat!“

Na jeho slova dav vstal, jako by někdo potáhl za provázky několika set marionet. Dokonce i většina cizinců, kteří nebyli od narození vychováváni ve válečnických tradicích vytvořených dračím pánem, a proto nereagovali na jeho rozkazy se stejnou přesností, se ve správnou chvíli zvedla na nohy. Učili se. Brzy se naučí všichni.

Reegan, stojící po matčině pravici, předstoupil: „Je zde někdo, kdo žádá o dobrodiní vládce klanu?“

Na prázdné místo mezi pódiem, na němž stály trůny, a hlavní částí velké síně, kde čekal dav, vykročili dva cizinci. Ostatní už s nimi nacvičili vše potřebné. Jeden z nich býval tlustý, ale zhubnul, když byl nucen fyzicky pracovat, aby přežil. Druhá byla žena s celkem bezvýraznou tváří a postavou, v šatech, které pamatovaly lepší časy. Dělala, co mohla, aby znovu získala dřívější krásu, kterou bezpochyby na Nimthu měla, ale líčení místo kouzla nestačilo. Oba prosebníci byli nervózní a ostražití.

„Vaše jména,“ řekl dědic bez emocí.

Muž otevřel ústa, stařešinovu pozornost však upoutala postava na druhé straně komnaty. Pokynul muži, ať mlčí. Esad, jeden z jeho synů – vlastně zeťů – naznačoval, že je tu něco, co vyžaduje stařešinovu osobní pozornost. Jako většina Tezereneeů by si Esad dobře rozmyslel přerušit slyšení něčím nedůležitým. To vzbudilo zvědavost dračího vládce. Otočil se ke své paní.

„Převezmeš za mne slyšení, Alcio?“

„Jak si přeješ, manželi.“ Požadavek ji nepřekvapil. Během staletí lady Alcia tuto roli čas od času hrávala. Její rozhodnutí byla stejně definitivní jako stařešinova. Prosebník, který nezískal její podporu, by ztratil ještě víc, kdyby se pokoušel stařešinu přesvědčit, aby rozhodnutí změnil. Takový prosebník taky mohl přijít o hlavu.

„Poklekněte, lord Tezerenee opouští síň!“ zvolal Reegan stejným bezbarvým hlasem.

Zástupy bez váhání poslechly, přestože několik nově příchozích bylo otevřeně zvědavých, co způsobilo náhlou změnu pořádku. Barakas si jich nevšímal; díval se na Esada. Teď viděl, že je s ním Lochivan. Tím lépe. Lochivan by se nevrátil tak brzy, kdyby neměl nějaké mimořádně důležité hlášení.

Když se s nimi otec setkal, dva mladší Tezereneeové vycouvali z hlavní síně. Oba poklekli na jedno koleno, stejně jako několik stráží ve službě na chodbě.

„Vstaňte, všichni! Esade, je Lochivan důvodem, proč jsi mě zavolal, nebo jde o něco jiného?“

„Nic jiného, otče,“ odvětil muž v přilbě a hlas se mu zachvěl. Poté, co klan přešel, nebyl Esad úplně stejný jako dřív, a když Tezerenee skoro zničili pátrači, poškození jeho mysli se ještě zhoršilo. Něco se v něm polámalo. Byl pro stařešinu zklamáním.

„Pak jsi propuštěn.“

Esad se poklonil a mlčky odkráčel. Barakas dal Lochivanovi ruku kolem ramen a vedl ho chodbou opačným směrem. „Co tě přivádí tak brzy zpět? Něco ohledně mladé Zeree?“

„V jistém smyslu. Otče, co říkal Dru Zeree o velikém inkoustově černém hřebci jménem Temný kůň?“

„Že to vůbec není kůň, ale stvoření odjinud… Snad jeden z démonů z našich legend. Pokud jde o jeho první cestu sem, než jsme přešli, je mistr Zeree poněkud nesdílný.“ Stařešina se zarazil v půli kroku a couvl, aby se mohl synovi podívat do očí. „Proč to chceš vědět?“

Zdálo se, že si Lochivan není jistý, jestli otec uvěří tomu, co se chystá říct. „On… Je tady. Dnes, jen několik minut potom, co jsme se rozdělili, se zjevil ve městě… na náměstí. Určitě jsi cítil jeho moc!“

„Něco jsem cítil, když jsem sesedal. Tví bratři Logan a Dagos dostali rozkaz zjistit, co to bylo.“

„Pak se snaží zbytečně. Viděl jsem z toho – obra – všechno, co se dalo. Překročil naše bariéry, vešel do města nedotčený a drze se zhmotnil přímo uprostřed nás.“

„Bezpochyby hledal trhlinu do Zereeho soukromého světa, na Sirvak Dragoth, jak tomu říká.“ Tón lorda Tezereneeho zřetelně prozrazoval závist. Mít své vlastní království… a vyplýtvat ho pro dva nebo tři vraady a asi tak stovku těch prokletých nelidí. Byl to bod, o kterém se triumvirát přel. Dru Zeree jim prozrazoval jen tolik tajemství, kolik se cítil povinen. Ostatní zůstávala jen jemu a jeho rodině.

„Sharissa s ním mluvila…“

„On jí naslouchal?“

„Jako by byla jeho stará věrná přítelkyně. Je to dcera jeho společníka… a mám podezření, že i učitele. Se vším tím burácením…“ Lochivan přešlápl, trochu stísněný; nechtělo se mu hlasitě vyslovit názor o tak neodhadnutelné věci. „I se vším tím hlukem a mocí vypadá tenhle Temný kůň spíš jako dítě než jako odvěký démon.“

Barakas o tom chvilku přemýšlel: „A co se nakonec stalo?“

„Provedla ho trhlinou na otcovo panství.“

„On tam nemá zakázáno vstoupit?“ Tezereneeové na rozkaz svého pána nejednou tajně zkoušeli průchod do Zereeho kapesního vesmíru. Ve většině případů ani nebyli schopni ho najít, natož aby se mohli pokusit vstoupit. Ti, kterým se podařilo trhlinu v realitě objevit, prošli skrz ni, jako by to byl jen vzduch, a ne brána.

„Prošel snadno.“

„Zajímavé.“ Barakas si vykračoval podél síně, znovu a znovu přemílaje v hlavě všechny informace. Lochivan chvátal vedle něj; uvědomoval si, že ještě nebyl propuštěn. Jak předpokládal, situace vzbudila otcův zájem.

Vládce prošel kolem stráží, aniž si uvědomil jejich přítomnost. Muži se postavili do pozoru. Lochivan, který šel otci v patách, na každého kývl a prohlédl si je, jestli neuvidí nějakou nedbalost. Nezáleželo na tom, že mnozí z nich byli jeho příbuzní; kdyby nenahlásil nebo nepokáral někoho, kdo přesně neplnil své povinnosti, odnesl by to on sám, ať syn, nebo ne. Koneckonců, Barakas měl dost potomků; pro jednoho syna navíc či méně by stařešinu srdce nebolelo.

„Jednou bude muset Zereeho kapesní svět opustit,“ prohlásil Barakas.

„Ano, můj pane.“

„Je to tvor nesmírné síly. Samozřejmě ne tak velké jako Drak z Hlubin, ale předpokládám, že i tak je třeba dát si na něj pozor.“

„Zdá se, že ano.“ Podle toho, co se dalo rozeznat přes přilbu, se Lochivan tvářil rozrušeně.

„A my máme taky určitou moc, se kterou se dá pracovat, obzvlášť když spolupracujeme.“ Do jisté míry, dodal Barakas v duchu. I tak to bylo čím dál těžší, skoro jako by sama země chtěla smést ze svého povrchu veškeré zbytky vraadské magie, která spíše žádala a brala, než aby pracovala se světem.

Lochivan se rozhodl zůstat zticha a pokoušel se rozluštit, co má otec v úmyslu.

Lord Tezerenee se obrátil k boční chodbě. Krátce přelétl pohledem blízké okno s vyhlídkou na sešlé, hynoucí nádvoří nějakého dávného šlechtice – jak se aspoň domníval. Jestli tady bydlíval nějaký šlechtic, to byl jen dohad. Barakas si to rád myslel, stejně jako rád myslel na sutí pokryté nádvoří jako na své osobní cvičiště. Tezereneeové den co den bojovali na zrádném povrchu a měřili své síly jeden proti druhému nebo proti nějakému cizinci, který se od nich chtěl učit. Úmyslně nechali zem zničenou; žádná bitva se neodehrává na čistém, rovném povrchu. Když upadli, natvrdo poznali, co se může bezstarostným hlupákům stát v boji.

Barakas odvrátil zrak od okna a rozhodl se. Usmál se a pokračoval chodbou rychleji.

„Lochivane,“ ozval se.

„Otče?“ Lochivan zrychlil a přidal se k Barakasovi, přestože bylo těžké udržet s ním krok. Barakas se pohyboval tak rychle, že mu většina mladších Tezereneeů nestačila.

„Můžeš odejít.“

„Ano, otče.“ Mladšímu válečníkovi sloužilo k dobru, že se nezeptal na důvod náhlého propuštění. Během života se naučil rozpoznat, kdy otec spřádá plány a potřebuje být sám. Lochivan se otočil a vrátil se cestou, odkud přišel. Barakas si jeho odchodu vůbec nevšiml. Zajímaly ho jen myšlenky, které se mu honily hlavou.

Hlídka na obchůzce mu rychle uvolnila cestu. Byli to tři válečníci, jedna z nich žena, a dva draci velcí jako mohutní psi. Válečníci se zakrytými tvářemi ztuhli jako čerstvě mrtví. Barakas prošel kolem nich, ale zastavil se, když na něj jeden z draků zasyčel. Hbitý, rozeklaný dračí jazyk vypadal jako živý tvor.

Lord Tezerenee sáhl dolů a pohladil netvora po hlavě. Plazí oči se zavřely a ocas zakmital tam a zpátky, až plácl o nohy svého lidského společníka. Vraad zatáhl za vodítko, které držel, a přitom drakovi trochu přitáhl obojek. Stařešina si prohlédl zvíře i pána a široce se usmál.

* * *

Sharisse připadalo, jako by se z otce stal malý chlapec. Přivítal Temného koně se skoro stejným nadšením, jaké dával najevo vlastní rodině. Chápala jeho rozrušení. Přátelství bylo mezi vraady vzácností. Pouze okolnosti útěku z Nimthu přinutily vraady chovat se k sobě navzájem slušně. Mnozí z nich byli vůči sousedům stále podezřívaví, třebaže po prvním neklidném roce podezřívavost zeslábla.

Když ho teď Sharissa sledovala, jak stojí mezi okrasnými keři na nádvoří a nadšeně mluví s mohutným, jako saze černým Temným koněm, uvědomila si, jak moc se otec za posledních pár let změnil. Vždycky žasla nad rozmanitými věcmi, které dělal v tomhle malém světě i ve světě venku, ale nikdy se nepodivovala nad změnami, které si tyhle nekončící úkoly vyžádaly. Hnědé vlasy vybledly, skoro zbělaly, až na působivý stříbrný pruh uprostřed. Pořád byl štíhlý a skoro sedm stop vysoký, přestože v porovnání se stínovým hřebcem vypadal jaksi menší, záda však měl lehce shrbená a na ostře řezané tváři vrásky. I přistřižená bradka mu prořídla.

Patnáct let ho změnilo, ale na krátkou chvíli byl znovu tím vznešeným mistrem čarodějem, kterého milovala a obdivovala.

„Vždycky doufal, že tvor z Nicoty najde cestu zpět,“ řekl pevný, ale skoro zpěvavý hlas vedle Sharissy.

Ariela byla menší než Sharissa, což znamenalo, že byla mnohem menší než její manžel. Stejně jako mladší Zeree měla velice světlé a dlouhé vlasy, nosila však cop. Klenuté obočí a zašpičatělé uši spolu se smaragdově zelenýma očima mandlového tvaru ukazovaly, že je to elfka. Měla na sobě roucho podobné tmavě modrému oděvu svého manžela, které však dokázalo zcela bez potíží vyrýsovat křivky jejího těla. Ariela byla pěkná, pružné postavy, zručná v zacházení s mnoha zbraněmi, obzvlášť s nožem. Pokud šlo o udržení uprchlíků naživu, dokud se o sebe nedokázali postarat, ukázala se její pomoc stejně neocenitelná jako pomoc Tezereneeů.

„Nemůžu mu to mít za zlé. Temný kůň je neuvěřitelný! Co to vlastně je? Pořád tomu nerozumím.“

„Dru mu říká živá díra a já mu skoro věřím.“

„Ale má tělo.“ Na první pohled to vypadalo jako tělo. Sharissa se ho dokonce dotkla. Nemohla však popřít, že cítila jakýsi tah, jako by se ji ebenový tvor chystal pohltit… tělo i duši.

Ariela se lehce zasmála: „Nežádej po mně další vysvětlení! Dokonce i tvůj otec připouští, že jenom hádá.“

Sharissa přikývla a rozhlédla se kolem. Kromě nich čtyř nebyl nikdo v dohledu. Během všech ostatních návštěv na Sirvak Dragothu vídala mnoho beztvářných. Teď zmizeli, stejně jako předtím na náměstí. „Proč jsme sami?“

Elfka se zamračila: „Nemám tušení a Dru je příliš nadšený, aby si toho všiml. Byli tady ještě těsně předtím, než jste se ohlásili.“ Zkoumavě se podívala nevlastní dceři do očí a zašeptala: „Je něco v nepořádku?“

Sharissa podobným tónem odpověděla: „Víš, jak jsou jakoby všude. Než se Temný kůň objevil ve městě, narazila jsem na jednoho, který se nedal popsat jinak než jako rozrušený. Spěchal pryč, a když jsem se po něm ohlédla, nenašla jsem ho. Pak, když jsem se dostala na náměstí, jsem viděla stovky vraadů, ale ani jednoho z nich!“

„To není normální… pokud se v souvislosti s nimi dá mluvit o normalitě.“ Nelidé byli až posedlí pozorováním; jejich nevyžádanou pozornost dokázala upoutat i ta nejbezvýznamnější událost. Tak důležitá událost jako návrat Temného koně by jich měla přilákat tucty. Třebaže byli jen žijící pamětí zakladatelů, pokračovali v bezchybném plnění starých úkolů. Bylo naprosto nepochopitelné, proč by teď přestali.

„Ty ses rozhodl vrátit se sem? Pozoruhodné!“ zaduněl děsivý hřebec. Obě ženy se otočily a zaposlouchaly.

„Zvědavost překonala strach,“ odpověděl Dru. Ukázal na vysokou budovu, tvořící pevnost. „Naši předchůdci toho tolik znali! Tolik bylo ztraceno, když odešli!“

„Na můj vkus neodešli dost daleko! Pořád mám chuť postavit se jejich sluhům. Neměli právo!“

Na to Dru nedokázal odpovědět. Sharissa ho nejednou slyšela říkat totéž. Bál se, že se jeho nezemský společník navždy ztratí v Nicotě nebo na nějakém ještě horším místě… pokud nějaké místo může být horší než skutečná nicota.

Začalo se stmívat a čaroděje postupně halil stín. Dru ani jeho dcera nikdy nenašli přijatelné vysvětlení pro rozličná nebesa a časové rozdíly mezi říšemi, které zakladatelé vytvořili. Jak mohl mít každý svět vlastní slunce a měsíce? Dru jí jednou vysvětlil, že se prastarým podařilo oddělit od skutečného světa něco jako plátky reality. Každý svět byl odrazem originálu, ale čas i zakladatelé jej drasticky proměnili. Potřebná zaklínadla byla skoro zapomenuta.

Poznání, že i Nimth byl jen jedním z odrazů, teráriem, ve kterém byli vraadové vypěstováni a pak opuštěni, bylo zneklidňující.

„Chápu tvoje pocity, Temný koni,“ řekl Dru, „ale Ariela a já jsme se naučili mít Sirvak Dragoth rádi jako domov.“

„Sirvak Dragoth? Tak se to tu jmenuje?“

„Tak jsem ho pojmenoval.“ Starší Zeree zalétl očima k dceři. Když objasňoval původ jména, cítila Sharissa, jak jí vlhnou oči. „Měl jsem důvěrníka, zlatočerného tvora vytvořeného se zvláštním zřetelem k jeho osobnosti. Sirvak byl věrný a stejně dobrý společník jako kdokoliv jiný. Pomáhal mi vychovat Sharissu, když její matka zemřela. Sirvak zahynul, když Sharisse zachraňoval život, těsně předtím, než jsme opustili Nimth. Nenašel jsem vhodnější připomínku toho, co udělal pro mou dceru i pro mne, než pojmenovat po něm tuto pevnost.“ Odmlčel se a odkašlal si. „Rád bych měl Sirvaka zpátky… ale nový důvěrník by už nikdy nebyl úplně stejný.“

Temný kůň se zjevným neklidem zatřásl hřívou: „Rozumím přátelství, malý Dru, ale lásku nechápu. Chápu jen, že je pro tebe dobrou vzpomínkou.“

Pak se stínový hřebec náhle zasmál, až sebou všichni tři jeho společníci trhli. Jedno oko mrklo na Sharissu: „Ale jděte! Mluvme o radosti! Temný kůň konečně našel přítele. To je dobrá věc! Chybělo mi tvé vedení, příteli Dru, tvoje znalosti nesčetných věcí v tomhle přecpaném světě.“

„A já jsem rád, že s tebou můžu mluvit, ale mám jiné úkoly, kterým se musím věnovat. Patnáct let nestačí k zajištění budoucnosti vraadů, obzvlášť když jsme tak zeslábli.“

„A co tedy tvůj potomek… zajímavé slovo. Opravdu se oddělila z tebe?“

Sharissa se zasmála a rodiče se k ní přidali. Z otcova vyprávění kromě jiného věděla, že Temný kůň občas nechápe logiku jazyka. Obrovský tvor byl v mnoha ohledech dítětem, jak jim Dru vyprávěl. Dokazovalo to jen, že uvažuje úplně jinak než lidé a elfové. Obrovské znalosti a moc, a z druhé strany naivita a bezbrannost.

„Ráda s tebou budu trávit čas, Temný koni, pokud pochopíš, že i já mám svoje povinnosti.“

„Povinnosti! Úkoly! Jak si jich jen musíte užívat, zní to tak důležitě!“

Nikdo se ho nepokusil opravit. Kromě toho, uvědomila si Sharissa, si svoji práci opravdu užívala. Pořád se měli o novém domově tolik co učit. Hluboké bludiště katakomb a sklepení pod městem bylo ještě téměř nedotčené. Gerrodovy objevy, na které během toho rozruchu úplně zapomněla, ji k sobě znovu vábily. Pořád to byla vítaná změna, když vzala v úvahu prvních dvacet let života, která strávila hlavně na otcově panství.

„Takže dohodnuto.“ Dru potlačil zívnutí. S Arielou brzy vstávali, často pracovali ještě před svítáním. Když však přišel čas, kdy slunce stoupalo nad obzor, vždycky všeho nechali a dívali se. Sharissa se k nim občas přidala, ale vždycky zůstávala stranou. Když spolu rodiče sledovali příchod nového dne, byli v jiném, vlastním, soukromém světě.

„Jsi unavený,“ prohlásil Temný kůň, vždy připravený konstatovat zjevná fakta. „Vzpomínám si, že při takové příležitosti odcházíš do prázdna, kterému říkáš spánek. Je to tak?“

„Ano, ale ne hned.“ Starší Zeree vstal. „Vím, že ty nespíš, Temný koni, a odpočíváš jen příležitostně, můžu ti tedy nabídnout nějaké rozptýlení?“

Ebenový oř se podíval na Sharissu: „Chystáš se také vejít do spánku?“

„Ještě chvíli ne.“

„Tak se k tobě na tu dobu připojím, jestli ti to nevadí.“

Podívala se z Temného koně na rodiče: „Měla jsem v plánu vrátit se do svých komnat ve městě. Bude to v pořádku?“

„Ostatní vraadové k němu ještě budou podezřívaví, ale pokud zůstanete spolu, neměl by to být problém.“ Dru se na bývalého společníka usmál. „Pokus se nevyděsit příliš mnoho lidí… a omez svoje osamělé toulky na minimum, dokud nepromluvím s ostatními z triumvirátu.“

„Budu ztělesněním opatrnosti a bezvýznamnosti. Nikdo si mě nevšimne!“

„O tom pochybuji.“ Mistr čaroděj se zasmál. „Když tak nad tím přemýšlím, několika z nich by jeden či dva otřesy přišly vhod.“

„Nepovzbuzuj ho, Dru,“ varovala ho Ariela, přestože se také zasmála při představě arogantních Tezereneeů, setkávajících se v noční tmě se stínovým hřebcem.

Sharissa políbila otce i nevlastní matku na tvář. Zašeptala Druovi do ucha: „Jak pokračuješ?“

„Sem tam něco najdu. Rozšířil jsem rozměry tohohle svého malého světa… a myslím, že změny konečně dávají smysl. Mluvila jsi s Gerrodem?“

„Odmítá opustit svoje obydlí a je čím dál vzdálenější, skoro jako stín.“ Sharissa se odmlčela. „Gerrod pořád trvá na tom, že se nás země snaží znovu předělat, že se z nás stanou zrůdy jako pátrači nebo ti kopáči, o kterých ses zmínil, ti quelové.“

Druův příjemný úsměv nahradil jiný, hořký. „Byli jsme zrůdy, ještě než jsme přišli do tohoto světa. Jen jsme měli hezčí masky.“

„Lidé se mění… tím myslím… ne jak říká Gerrod, ale stávají se…“

„Budete si vy dva šeptat celý večer? Jestli ano, tak bych já mohla doprovodit Temného koně zpátky do města.“ Ariela si s výrazem předstíraného rozhořčení založila ruce na prsou.

„Odcházím,“ řekla čarodějka příjemnějším tónem. A zeptala se Temného koně: „Budeš mě následovat?“

„Nechtěla bys raději jet?“

„Jet?“ To ji nenapadlo. Šli od trhliny až k nádvoří pěšky, protože ji nenapadlo uvažovat o Temném koni jako o jízdním zvířeti, ale spíše jako o bytosti podobné jí samé. Jet na myslícím tvorovi, kterého otec popsal jako živou díru?

„Nemusíš se bát! Malý Dru na mně jezdil dost často. Jsem silnější, rychlejší než nejrychlejší kůň. Neunavím se a nevadí mi žádný terén!“

Jeho vychloubání ji uklidnilo: „Jak bych mohla něčemu takovému odolat?“

„Říkám jenom pravdu!“ Démonickému hřebci se nějak podařilo vypadat dotčeně.

„Věřím ti.“ Přistoupila k němu, a když si klekl, nasedla. Neměl sedlo, ale jeho hřbet se pod ní pohnul a pohodlně vytvaroval. Kdyby si jenom všichni koně dokázali vytvořit vlastní sedla!

„Chyť se hřívy.“

Udělala to. Uvědomila si, že je na dotek podobná vlasům, přestože věděla, že to není skutečná hříva.

„Dejte na sebe pozor, oba,“ řekl Dru a zamával jim.

„Neodjíždíme na žádnou velkou výpravu, otče!“

„Stejně na sebe dejte pozor.“

Temný kůň zaburácel smíchy, přestože si Sharissa nebyla jistá, čemu se směje, a vzepjal se.

Než se vzpamatovala, běželi branami pevnosti a dolů travnatou loukou.

Možná Temný kůň ucítil, jak ztuhla, protože zvolal: „Žádný strach, povídám! Neztratím tě!“

Podivila se tomu. Když se Temný kůň zmínil, že je rychlý, představovala si rychlost běžného koně, ne tvora, který během pouhých několika minut přiběhl k městu od západního pobřeží. Teď Sharissa letěla. Doslova letěla. Kopyta ebenového hřebce se nedotýkala země; tím si byla jistá. Vlasy za ní vlály jako stříbrný a modrý prapor, zářící ve světle měsíce, který za hranicemi tohoto panství neexistoval.

Než se Sharissa stačila zeptat, jestli Temný kůň ví, kde je trhlina, prošli skrz ni zpátky na poničené náměstí. Teď pochopila otcova živá, ale nedostačující líčení vyjížděk s černým ořem. K pochopení byla nutná zkušenost.

Sharissa usoudila, že nastávající dny budou vskutku zajímavé.

* * *

V pevnosti, která byla i nebyla jeho, kráčel čaroděj se svou elfskou nevěstou do jejich komnat. Ani se nepokoušeli sledovat odjezd Sharissy a jejího děsivého společníka; Dru znal přízračnou rychlost obyvatele Nicoty. A tak si ani jeden z nich nevšiml návratu beztvářných, nelidí, přesně v tu chvíli, kdy se Temný kůň a jeho jezdkyně vrátili do skutečného světa. Stáli za hradbami, všichni ti, kdož se rozhodli vrátit k masu a krvi, a nevidomě zírali za zmizelou dvojicí. Kdyby je teď Sharissa viděla, zaznamenala by jiné emoce než neklid, který u jednoho z nich zpozorovala ve městě.

V.

Uplynuly tři dny. Jeden den by chápal, ale ne tři. Sharissa Zeree nezapomínala na svoje sliby. Řekla, že přijde, a on se na ni připravil – před třemi dny. Teď cítil, že se blíží, konečně, ale byl s ní ještě někdo, koho si nedokázal zařadit. Sharissa s sebou někoho vedla, ale on nevěděl, koho. Věděl jen, že ani ne za minutu budou oba na dosah jeho chatrče.

To sotva stačí, aby se připravil. Kouzlo, které seslal před třemi dny, už se vytratilo.

Co se tu děje? divil se Gerrod Tezerenee, zatímco si pečlivě stahoval kapuci pláště tak, aby rysy obličeje zůstaly skryty. V tak krátkém čase se mu maskování nemusí podařit, nemusí seslat dost silné kouzlo. Nebylo by dobré, kdyby viděla, co se z něj stalo… i když nakonec možná všichni vraadové dopadnou stejně. Jaká ironie, že by měl být jedním z prvních.

Čaroděj se pokoušel soustředit, upíraje zrak na jihozápadní okno – a na město, kterému se usilovně vyhýbal. Musí to dokončit, než bude příliš blízko, jinak si všimne jeho čarování a bude zvědavá. Dcera Drua Zereeho teď znala mnohem víc než tehdy, když se setkali poprvé. Tehdy byla tělem žena, ale myslí dítě. Teď Sharissa kráčela mezi vraady jako jedna z těch, kterým i jejich o tisíce let starší společníci projevovali úctu. Byla čarodějka.

Na obzoru se vynořila drobná postavička na koňském hřbetě. Gerrod se zamračil a vytrhl ze soustředění. Jediný jezdec. Sharissa. To, na čem jela, však nepřipomínalo žádného koně, jakého kdy znal. Dokonce i z téhle dálky viděl, že je vyšší než největší koně, a měl podezření, že i silnější než jakýkoliv drak.

V tu chvíli mu došlo, že to, co cítí, je onen ebenový kůň. Ten byl pramenem veliké moci, kterou vycítil.

Rychlost tvora rychle ukrajovala ze vzdálenosti, dělící Sharissu od chatrče, kterou teď Gerrod nazýval svým domovem. V duchu zaklel a přinutil se znovu soustředit na masku. Bude nedokonalá, jen narychlo, ale bude muset stačit.

Na tváři ho zašimral slabý vánek. Gerrod si úlevně oddechl. Nebyl to skutečný vítr, ale dotek, který ukazoval, že kouzlo drží. Znovu měl svou masku.

„Gerrode?“ Sharissa byla ještě daleko, věděla však, že ji Tezerenee na tuhle vzdálenost snadno slyší.

Nebyl čas hledat zrcadlo a kontrolovat své dílo. Bude prostě muset doufat, že si nevytvořil nějaké odporné zohyzdění. To by byla opravdu hořká ironie.

Bylo pozdní odpoledne, což znamenalo, že slunce stálo nově příchozím zhruba v zádech. Gerrod věděl, že to bude muset zařídit tak, aby slunce znevýhodnilo Sharissu a jejího – co? Netroufal si nechat slunce, aby příliš ozářilo jeho vlastní tvář.

„Gerrode?“ Štíhlá postava se naklonila dopředu a něco zašeptala svému koni, který se zasmál, hlasitě a vesele. Sharissa zavrtěla hlavou a zašeptala něco jiného.

Byl čas, aby vstoupil na scénu… nebo vyšel, protože právě byl uvnitř chatrče.

Gerrod vykročil na slunce, přes šedé a modré šaty přehozený černý plášť. Hlavu měl skloněnou, aby se co nejvíc skryl do stínu, po kterém toužil. Těžké boty na kamenité půdě Sharissu upozornily, že už je tam.

„Gerrode!“ Její úsměv – skutečný úsměv, ne ten tvořený přirozenou křivkou úst – mu způsobil bodavou bolest, kterou se rozhodl ignorovat.

„Jdeš pozdě, čarodějko Zeree.“ Chtěl, aby to znělo tak, že mu na její nedochvilnosti vlastně nezáleží, ale místo toho to vyznělo, jako že se cítí zrazený. Gerrod byl teď rád, že mu nevidí do obličeje, protože byl určitě rudý.

„Omlouvám se.“ Lehce sesedla. „Přivedla jsem ti návštěvu, se kterou se, myslím, rád setkáš.“

Prohlížel si koňskou postavu před sebou a uvědomil si, že je vzhledem k obyčejnému koni poněkud disproporční. Pak málem klopýtl, protože čím déle se na toho tvora díval, tím měl silnější pocit, že ho to k němu přitahuje. Čaroděj se pokusil onomu pocitu uniknout a podíval se tvorovi do očí – jen aby zjistil, že udělal chybu. Ledově modré oči bez zornic ho zachytily jako osidla a málem ho vtáhly dál k pokraji… nepojmenovaného osudu, který netoužil dál zkoumat.

Zamrkal a stáhl se hlouběji do pláště. Tam byl vždycky v bezpečí. Když ještě žil se svým klanem, plášť ho nejednou zachránil před otcovým hněvem. Ochrání ho i teď.

„Co je to?“ zeptal se.

„To? Nejsem žádné to! Jsem Temný kůň, samozřejmě!“ Hřebec zahrabal o zem a vyryl ve tvrdé, kamenité půdě brázdu. „Mluv se mnou, ne mimo mě!“

„Klid!“ prosila Sharissa hrozivou postavu. „Neurážel tě, Temný koni. To bys už měl vědět. Nemůžeš ho vinit, že nechápe, kdo jsi, že ne?“

„Asi ne.“ Uklidněná bestie přestala hrabat. Přiklusala o pár kroků blíž k čaroději, který se odvážil vzdorovat a necouvl, i když po tom zoufale toužil. Co je to za netvora?

„Klid,“ navrhla čarodějka svému společníkovi.

„Jenom jsem ho chtěl lépe vidět!“ Temný kůň si pozorně prohlížel zastíněnou Gerrodovu tvář. Tezereneemu bylo jasné, že vidí skrz masku. „Proč se schováváš v takovém stínu?“

„Temný koni!“

„Prostě si to přeji, nic víc,“ odvětil Gerrod trochu ostřeji, než měl v úmyslu. Věci se nevyvíjely tak, jak chtěl; neměl nad situací kontrolu. Sharissin opožděný příjezd a neuvěřitelný společník způsobili, že čaroděj nedokázal myslet dost rychle.

„Temný koni!“ Štíhlá žena vkročila mezi ně a během řeči odvedla svého společníka do patřičnější vzdálenosti. „Co se Gerrod rozhodne dělat, je jeho věc. Varovala jsem tě, jací jsme my, vraadové. Jsme velmi individualističtí; myslela jsem, že tři dny už ti to ukázaly.“

Tenhle netvor může za to, že nepřišla dřív, uvědomil si Gerrod. Už předtím to tušil, ale součástí jeho povahy bylo, že si věci rád ověřil. Sharissina nepřítomnost mu teď také připadala odpustitelnější. Kým byl on ve srovnání s mocným Temným koněm?

Zatímco čaroděj pochyboval, vybavily se mu vzpomínky, týkající se zneklidňujícího tvora. Mistr Zeree mluvil o neobvyklém společníkovi, kterého potkal během dočasného exilu z Nimthu, nešťastného exilu, způsobeného čarodějovou přílišnou zvědavostí. Gerrod některé příběhy staršího Zereeho považoval za čiré smyšlenky, tehdy si bytost podobnou Temnému koni nedokázal představit.

Ne tak nyní. Tezerenee v kápi věděl, že pokud něco, tak Druův příběh nedokázal plně zdůraznit šokující přirozenost ebenového oře. Není divu. Pochyboval, že by příběh mohl vystihnout to, co před ním stálo.

„Omluvíš se Gerrodovi,“ říkala Sharissa Temnému koni. Čaroděje to pobavilo; chovala se k netvorovi, jako by byl děcko. Temný kůň ale opravdu vypadal kajícně.

Tenhle tvor… dítě? Gerrod nemohl uvěřit vlastnímu nápadu.

„Omlouvám se, ty, kterému říkají Gerrod.“

„Omluva přijata.“ Kapuce a maskovací kouzlo naštěstí ukryly, jak se tvářil; jeho úsměv by nejspíš oba příchozí naštval. Dítě!

„Říkal jsem si, co se s tebou stalo, Sharisso,“ řekl čaroděj, aby uchopil otěže hovoru, teď, když už měl lepší představu o tom, čemu čelí. Podle Drua Zereeho je Temný kůň věčný tvor, zdálo se však, že má velmi omezené zkušenosti. Gerrod věděl, jak s takovou osobou zacházet. „Teď vidím, jak jsi mohla zapomenout.“

Začervenala se, což Gerroda potěšilo. Byl to hezký pohled… ne že by se snad on staral o podobné věci. Záleželo mu jen na práci.

„Promiň, Gerrode. Musela jsem se ujistit, že si lidé na Temného koně co nejdřív zvyknou, protože tu má v úmyslu nějakou dobu zůstat. Nejlepší způsob byl dovolit, aby ho viděli se mnou, když jsem se přesouvala městem. Kdykoliv jsem potřebovala s někým mluvit, představila jsem mu ho.“

Dovolte, už se znáte s Temným koněm? Gerrod zjistil, že není lehké zvládnout tuhle představu a nerozesmát se. „A jak ti to šlo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti draka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.