Náhle aviani taky zaútočili. Dru se připravil, čekaje ohavné mumifikační kouzlo, které viděl předtím. Místo toho se kolem jedné z nestvůr, které se vynořily na povrchu, rychle utvořila mlha. Čaroděj se zamračil. Zamýšlená oběť pohrdavě zatroubila a mávla tlapou, aby mlhu rozehnala. To se však nepodařilo. Ať se netvor snažil, jak chtěl, mlha dál houstla, tak rychle, že v ní oslepený tvor ze země po jednom či dvou nadechnutích úplně zmizel. Po dalších několika vteřinách začal konečně účinkovat vítr, který předtím na magickou mlhu útočil úplně zbytečně, a pomalu ji rozptyloval.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Zahalená říše

Děti draka *

* Připravujeme

FANTOM Print

2007

Copyright © 1991 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-679-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-680-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

Prolog

Regent Toos, král Penacles, hleděl na svitek, který mu posel právě předal. Přestože dopis vypadal nenápadně, vládce s rusými copy věděl, že může být velice důležitý. Byla to poslední z řady zpráv, které si vyměnil s Cabem Bedlamem, čarodějem z Dagorského lesa. Byli přáteli už patnáct let a oba se zabývali kouzly.

Opatrně rozlomil pečetě, viditelné i neviditelné, a v duchu si vybavil tvář mladého čaroděje. Regent byl starší, v obličeji podobný lišce, a Cabeovy celkem běžné rysy ostře kontrastovaly s jeho vlastními. Bylo těžké uvěřit, že se v muži, který byl třikrát mladší než víc jak stoletý regent, skrývá taková moc a vědění. Samozřejmě, Cabe bude nejspíš i ve dvou stech letech vypadat stejně jako teď. To jsou výhody čarodějného nadání.

V samotě své pracovny Toos rozvinul pergamen a začal číst.

Jako vždy zdravím regenta, začínal text.

Toos se zasmál. Cabe vytrvale, kdykoliv jen mohl, používal titul, který si Toos zvolil. Lid Talaku bývalému žoldnéři každoročně nabízel korunu a Toos ji každoročně odmítal. Gryf, jeho panovník a vládce, se jednoho dne objeví a on mu při té radostné příležitosti vrátí vládu nad městským státem a tiše a rychle zaujme svou bývalou pozici po boku legendárního krále. Zatím se nikomu nepodařilo jeho odhodlání nalomit; regent byl velice tvrdohlavý muž.

Toos tyhle myšlenky zahnal a četl dál. Tušil, že už ví většinu toho, co mu chce čaroděj sdělit.

Smrt Drayfitta z Talaku je stále skvrnou na dvou relativně klidných minulých letech. Jeho spisy, kterých je, jak se zdá, nekonečný příval, vyplňují teď, když píši tento list, všechny kouty pokoje. Má žena a děti tvrdí, že je zanedbávám, a mně nezbývá než souhlasit. Já jsem si však tento úkol nevybral. Gryf s jeho duší učence by se do tohohle bahna dychtivě ponořil, já se jím však musím probojovávat. Bohužel pro nás oba je za mořem a nemáme žádné zprávy, kdy se asi i se svým potomstvem vrátí. Takže to zbylo na mne, přestože pořád nechápu, proč vlastně. Nicméně já jsem ten vyvolený a ty jsi ten, kdo sklízí ovoce mé práce, a tak se ti nebudu omlouvat za tuhle odbočku a budu prostě pokračovat.

Drayfitt má můj obdiv. Dělá mi potíže porozumět části poznatků, které nashromáždil, přestože mi můj děd Nathan přímo předal tolik vědomostí. Jednu věc jsem zjistil: o mém oblíbeném tématu se toho moc nedozvím. Informace týkající se tajemných vraadů jsou přinejlepším tenkým pozlátkem zlomků a náznaků v legendách a zveličených pověstech, pozlátkem, které jen zakrývá propast nevědomosti hlubokou jako sama Nicota. Velká část Drayfittova díla vzala za své rukama Mala Quorina, rádce talackého krále Melicarda I. a patolízala zesnulého a rozhodně neoplakávaného dračího krále, Stříbrného draka. Král Melicard, jehož nadaná královna Erini, jak doufám, dohlíží na to, aby mluvil pravdu, mě ujistil, že to, co jsem dostal, je všechno, co zůstalo. Tu část Drayfittových spisů, kterou se mi podařilo roztřídit, ti pošlu po poslech. Nejspíš to bude dvojice drak a člověk, rád bych totiž nechal oba druhy co nejvíc spolupracovat.

Tohle jsou tedy mé závěry týkající se vraadů, jejichž posledním – váhám použít slovo „žijícím“ – představitelem byl ubohý šílený Shade.

Toos náhle zjistil, že se navzdory večernímu chladu potí.

Drayfitt je popsal mnoha slovy, ale nejlépe je shrnují výrazy arogantní a děsiví. Pokud jsem jeho poznámkám rozuměl správně, na vrcholu moci dokázali rozervat nebe i zemi vedví… vzpomínáš si, co udělal Shade ve svých posledních chvílích vojsku Stříbrného draka? Nezůstala po něm ani stopa. To ale nebylo nic. Myslím, že až si přečteš něco z toho, co ti posílám, uvidíš, jaké jsme měli štěstí, že jen Shade odolával smrti tak dlouho. Největší ironií toho všeho je, že to jsou zároveň naši prapředci. Můžeme poděkovat vraadům, že jsme tady, a ne na místě, o kterém jsem se zmínil v několika předchozích zprávách, na tom zničeném světě, kterému říkali Nimth.

O onom temném, strašlivém světě mám ještě méně zpráv než o jeho dávných obyvatelích. Vraadové ho za sebou zanechali zničený, opustili ho jako okousanou pecku treva. Šťavnatá dužina ovoce byla snědena; to, co zbylo, už nebylo k užitku.

Něco se nepodařilo, protože přišli sem a jejich zvláštní rasa se téměř přes noc vytratila… jediným dědictvím, jež po nich zůstalo, jsme my, menší čarodějové.

Je mi líto, že toho není víc. Škoda, že se knihovny pod tvým královstvím rozhodly být, co se vraadů týká, obzvláště mlhavé, ačkoliv mne to vlastně příliš nepřekvapuje. Temný kůň, náš skvělý věčný přítel, při svých řídkých návštěvách moje pátrání odmítá – stále nedokáže přijmout, že je Shade doopravdy mrtvý – a tvrdí, že je lepší nechat vraady jen jako mlhavou vzpomínku. Ale jednou, když to říkal, jsem v jeho mohutném hlase zachytil tesklivý tón. To mě udivuje.

Gwen ti posílá srdečné pozdravy, starý lišáku. Děti jsou v pořádku… lidské i dračí.

Tvůj

Cabe Bedlam

Regent nechal svitek, ať se stočí zpět, a v duchu probíral, co čaroděj řekl a co neřekl. Svět, kde je to samý Shade! Mrazivá představa. Vstal, přešel k ohni, který udržoval v pracovně teplo, a hodil svitek do nenasytných plamenů. Těžko říct, proč to považoval za nutné. Ve zprávě nebylo nic, co by jím vyloženě otřáslo, nic tak šokujícího, ne po minulých zprávách. Jen cítil stejnou touhu, ke které se mu přiznal i Cabe, touhu zapomenout na všechno, co souvisí s arogantními, ničivými vraady… a zmrzačeným, vražedným místem, které se kdysi jmenovalo Nimth.

I.

Na celém Nimthu stálo jediné opravdové město. Bylo vysoké, zubaté a tak různorodé, že nejlepším popisem bylo, že je obrazem svých tvůrců. Byly tu štíhlé sloupy, zikkuraty, věže, které se nakláněly ve strašidelných úhlech… žádný styl nepřevládal, pokud se šílenství nepovažuje za styl. Tytéž bytosti, které ho svou magií postavily, se i teď, jako to dělávaly každých několik let, shromáždily v jeho zdech. Přišel čas setkání vraadů… možná posledního tady na Nimthu.

Z úcty k neutralitě nemělo město jméno. Pro všechny to bylo prostě město. Tezereneeové si ho zvykli užívat pro vlastní potřeby, a kdo by si chtěl znepřátelit tak velký a vražedný klan? Zbylí vraadové si trpělivě nevšímali políčku do tváře, předstírajíce, že je to pod úroveň tak mocných čarodějů, jako jsou oni.

Navzdory předpokládané neutralitě města tady byla všude vidět magie. Oslnivé aury se vzájemně srážely a noví i staří příchozí se procházeli s doprovodem, který si sami vytvořili… se zvířaty, která se pohybovala jako lidé, s oživlými postavami z větví, s myriádami světel.

Vraadové sami nebyli výjimkou. Většina byla vysoká a krásná, oživlí bohové a bohyně. Jen pár z nich mělo tváře a těla, s nimiž se narodili. Právě teď byly v módě dlouhé splývavé vlasy a barevné měňavé tuniky, které se od sebe lišily střihem a vzory podle vkusu těch, kdo je měli na sobě. Jiní vraadové se nenechali zahanbit a měli na sobě oděvy z mlhy a světla, které mučily nadějemi i odvracely pozornost.

Vzduch jiskřil množstvím magie. Nebe, na kterém soupeřily odstíny krvavě červené a temně zelené s nádechem hniloby, toho dne kvůli vší té magii zuřivě vířilo. Venku zaduněl další otřes, jak země na západě hlasitě protestovala proti poslednímu setkání nimthských pánů. Kdysi krajinu pokrývala zvlněná pole zelené trávy a nebe bývalo tak zářivě modré, že se i jinak lhostejná rasa čarodějů často zastavovala, aby ji obdivovala. Teď už ne.

„Konečně jsme vytvořili svět, který se hodí k našim osobnostem.“

Tak to Dru Zeree cítil, když se díval na dav shromážděný pod svou vyhlídkou a na drsné nebe nad ní.

„Tohle považuješ za velkolepé, Sile?“ vysmíval se kdosi v davu a zesílil přitom hlas tak, aby ho ten, komu byla slova určena, nemohl přeslechnout. „Tvůj um i tvůj vkus klesly ještě hlouběji než dřív!“

Druhá polovina sporu zanikla v dunivé explozi, která nepatřila k žádnému přírodnímu jevu. Dru čekal, ale očekávaný výsledek se nedostavil.

„Ještě ne,“ zašeptal si pro sebe.

Dru, skoro sedm stop vysoký a jaksi hubenější než ostatní, byl mezi mnoha čaroději, kteří o jedinečnost usilovali, nápadně jedinečný. Úzká tvář byla pohledná, ale ne krásná takovým způsobem, jakým si rysy rozhodla upravit většina ostatních. Jestřábí výraz zachmuřeného mága doplňovala řídká, pečlivě zastřižená bradka, stejně hnědá jako jeho vlasy. Na rozdíl od modrých, zelených a mnohobarevných kadeří ostatních to byla jejich původní barva. To bylo mezi vraady skutečně nezvyklé, kromě klanu Tezerenee, který se pyšnil tím, že si co nejvíce udržoval původní vnější vzhled.

Nicméně Dru byl přece jenom vraad. Pro toto shromáždění si přidal do vlasů stříbrný pramen, přímo doprostřed. Jakkoliv to bylo jednoduché, vysloužil si tím dávku upřených pohledů, stejně jako prostým, nezdobeným šedým rouchem, které obvykle nosil. Snad, pomyslel si hořce, bude nakonec zodpovědný za módu návratu k jednoduchosti… což by bylo velmi nevraadské, když uvážíme jejich sklon k hýření.

Na širokém rameně mu přistál zlatočerný tvor a zasyčel: „Dekkar. Silesti. Dívej ssse.“

Vraad důvěrníka poškrábal v kožešině pod dravčím zobákem. Potěšené zvíře široce otevřelo čelisti a odhalilo v zobáku nečekanou řadu ostrých zubů. Kdyby někdo vzal vlka a zkombinoval části jeho těla s tělem hbitého, velkého orla, dostal by něco, co by připomínalo Druova důvěrníka. Tělo, ocas a horní tlapy byly vlčí. Hlava, přestože osrstěná, připomínala víc ptáka a dolní končetiny končily pařáty, které dokázaly rozervat mnohem větší a na pohled silnější tvory, než byl on. Kulaté, ametystové oči, které upřeně hleděly do vraadových, neměly zorničky. Dru byl na své dílo vraadským způsobem pyšný.

„Kde přesně jsou, Sirvaku?“

„Tam. Tam.“ Tvor ukázal hlavou k východní straně velikého nádvoří, kam vstupovala většina nově příchozích.

Nejprve uviděl Dekkara. Vysoký, ale výjimečně rozložitý, živá stěna síly, magické i fyzické. Dekkar vypadal pozoruhodně, přestože jeho pozoruhodnost umenšovala skutečnost, že se v mnoha směrech až příliš podobal tvářím kolem sebe. Byl hladce oholený a dlouhé, spletené oranžovo-modré vlasy mu padaly za hlavu jako obrovská chapadla. Výraz na vraadově tváři byl typicky arogantní. Čaroděj měl duhovou tuniku, která se proměňovala doslova s každým jeho nádechem… Dru musel připustit, že je to mistrovská práce. Dekkar vynaložil na detaily vzoru velké úsilí.

Škoda, že nevynaložil stejné úsilí na pomoc nadcházejícímu vraadskému exodu.

„Ztělesnění předvídatelnosti.“ Dru se podíval směrem, kterým hleděl jeho důvěrník. Věděl, že uvidí Silestiho. „A tady máme jeho bratra, ztělesněnou pošetilost.“ Druhý vraad si svého protivníka evidentně všiml. Upřel na Dekkara pohled, který byl tak podobný pohledu urostlejšího čaroděje, že nebylo divu, že je někteří považovali za příbuzné. Ve skutečnosti se Silesti vždycky snažil hodně podobat Dekkarovi a Dru se sám sebe ptal, jestli k tomu má nějaký důvod. Nikdo si už nedokázal vzpomenout, čím jejich tisícileté nepřátelství začalo, a nejspíš to nevěděli ani sami protivníci. Tisíc let byla dlouhá doba i pro rasu, která byla téměř nesmrtelná. Dru měl podezření, že tihle dva pokračovali v boji dlouho poté, co byla původní příčina zapomenuta, vyloženě proto, aby nepropadli strašlivé nudě, kterou trpělo tolik vraadů.

Proto však nebyli o nic méně šílení než ostatní, včetně samotného Drua.

„Dívej ssse, pane! Dívej ssse!“

„Vidím, Sirvaku. Už ztichni.“

Silesti měl na sobě zářivý černý úbor, který mu lnul k tělu, jen hlava zůstávala odhalená. Přivřel oči a rukou v rukavici sjel k váčku, který mu visel za opaskem. Mnoho shromážděných vraadů ty dva s mírným zájmem sledovalo, ačkoliv nemálo si jich vůbec nevšímalo. Hádky byly jen další součástí života rasy čarodějů. Zajímavé bylo jen to, jaký postup soupeři zvolí.

Dekkar udeřil jako první; vyčaroval Silestimu nad hlavou miniaturní liják. Aniž se nechal vyrušit od vlastní práce, vytvořil Silesti štít, od něhož se voda odrážela a stékala na zem kolem něj, takže čaroděj zůstal stát vznešený a suchý. Dekkara však nezdar zdánlivě vůbec nevyvedl z míry. Klidně stál a otevřeně vyzýval protivníka, ať udělá to nejhorší, co umí.

Druhého vraada to zjevně potěšilo. Silesti vytáhl z váčku cosi drobného a roztřeseného, co Dru nedokázal rozeznat, přestože si posílil zrak. S pečlivou přesností tím hodil k vyčkávajícímu Dekkarovi.

Dekkar podle předpokladu nečekal, až k němu tvor doletí. Mávnutím ruky ukradl vlastní zuřící bouřce blesk. Ten zasáhl bezmocného Silestiho sluhu. Kousky tvora se rozlétly kolem. Zvedl se vítr a odvál je k původnímu cíli, popel však mohl Dekkara jen těžko ohrozit.

Důvěrník na Druově rameni se pohnul a přešlápl oběma pařáty, jako by se pokoušel pochopit očividně bezúčelné útoky dvou čarodějů… mužů, kteří by dokázali nechat vyrůst hory, kdyby bylo třeba.

„Pane…“

Dru se ponuře usmál a utišil ho. Chápal to, čemu Sirvak nerozuměl. Po tak dlouhém sporu se boj stal obřadem. To, co vypadalo jako drobné doteky vraadské moci, brzy vyústí v něco mnohem většího.

Jakoby v odpověď na jeho myšlenky vypukl skutečný útok.

Kolem Silestiho nohou se zvedl vzhůru proud deště, kolem štítu, a vytvořil kokon z jakéhosi hedvábného materiálu. Kokon držela pohromadě síla protikouzla, které seslal samotný černě oděný čaroděj. Dru věděl, a Silesti teď také, že se past rozrostla i pod jeho nohama a zapečetila ho uvnitř.

Zatímco se Dekkar smál a několik přihlížejících uznale tleskalo, Silestiho kouzlo přineslo ovoce. Popel se usadil na rozložitém vraadovi, včetně obličeje a rukou. Dekkar ho samozřejmě ignoroval a dost ho překvapilo, když náhle zjistil, že na něm pučí maličké zubaté hlavičky, zvedají se na hadovitých tělíčkách a zlomyslně se zakusují do svého hostitele. Na jeho oblečení i těle rašila další a další havěť, zakořeňující kdekoliv to bylo možné. Několik tvorečků dokonce bylo i na zemi u jeho nohou, ty ale Dekkar rozšlapal.

Mnoho vraadů si myslelo, že konečně vidí vyvrcholení tisíciletého sporu. Dru však o tom pochyboval. Za tu dobu už oba protivníci čelili obrovské řadě pastí. K jejich zabití by bylo třeba mnohem víc.

A opravdu, útoky začaly polevovat. Z kokonu se šířilo hrozivé horko, které zasáhlo dokonce i Druův balkón, přestože byl daleko od místa souboje. Jednoduchým kouzlem ochladil okolí; Silestiho vězení však nijak chráněno nebylo. Zasyčelo a rozpustilo se, a než se zbytky dotkly země, úplně se vypařilo. Dokonce i bouřkový mrak se rozptýlil.

Dekkar mezitím nedělal nic, jen stál a čekal. Jakmile překonal počáteční překvapení, stál tam a usmíval se, navzdory mnoha kousnutím. Důvod byl snadno viditelný. Havěť začala odpadávat, nejprve jednotlivě, potom po celých houfech. Všichni škůdci byli mrtví; tedy všichni ti, kteří čaroděje kousli. Dru zahlédl jednoho z posledních, věrného svému poslání, jak chňapá po Dekkarově nechráněné ruce. Jakmile tvoreček nasál krev, okamžitě se stáhl, jako by se připravoval k dalšímu úderu. Místo toho se však zachvěl, vyplivl krev oběti… a padl na zem. Jeho stisk i život byly pryč.

„Pane?“

„Otrava, Sirvaku. Dekkarova krev je otrávená. Rád bych věděl, jak přežívá on sám. Mám dojem, že k zabití těch tvorů je potřeba silný jed.“

Dekkar a Silesti tam proti sobě stáli jako dvě urousané, ale spokojené děti, připravené na druhé kolo pouliční rvačky.

„Pane!“ Sirvakovy pařáty se Druovi zaťaly hluboko do ramene na znamení, že je jeho důvěrník víc než jen vyděšený. Temný stín překryl vše, kromě umělých světel, která vraadové pro své setkání vytvořili sami.

Nebe zaplnili draci. Mohutní netvoři, větší než nejvyšší koně, schopní složit i takové zvíře jediným úderem mohutné přední tlapy. Na zádech každé ze smaragdových příšer seděl jezdec; dostatečné znamení – ne, že by to bylo zapotřebí – kdo jsou nově příchozí.

„Tezerenee…“ zamumlal si Dru.

Dole pod ním dav, jehož zájem o souboj každou vteřinou rostl, náhle utichl. Jen několik silných duší se odvážilo zašeptat jméno, které právě vyslovil Zeree.

Tezerenee.

Bylo jich víc než čtyřicet a Dru věděl, že jsou to jen vybraní zástupci klanu. Vraadové od přirozenosti nebyli rodinné typy. Dru a jeho dcera Sharissa byli raritou. Tezereneeové však pod drakonickou vládou svého stařešiny, lorda Barakase, tvořili soudržnou a despotickou rodinu čarodějů. Byli to také obratní bojovníci, což byl u rasy, která se naprosto spoléhala na magickou moc, další výstřelek.

Draci začali přistávat na střechách a městských hradbách.

Z dálky vypadali všichni jezdci stejně. Od hlavy k patě je zakrývala tmavě zelená zbroj, vytvořená ze šupin stejných tvorů, na jakých přilétli. Zuřivé přilby s dračími hlavami zakrývaly divoké tváře příslušníků klanu Tezerenee. Dva z nich, lord Barakas a jeho nejstarší syn Reegan, měli karmínové kápě. Skoro třetinu jezdců tvořili stařešinovi synové, které zplodil během pěti tisíc let dlouhého života. (O tom, kolik jich ještě bylo a kolik jich za ta tisíciletí tak či onak zemřelo, v doslechu lorda Tezereneeho nikdo nemluvil.)

Barakas Tezerenee přistál na střeše budovy, která se v okamžiku jeho příletu zploštila. Ohromující stařešina se ze své výhodné pozice díval shůry na všechny kromě Drua. Barakas si pohladil těžký vous a dlouze a tvrdě se zahleděl na oba bojující.

„Tohle je poslední setkání.“ Zvuk jeho hlasu, zesílený magií, doslova roztřásl celé město. Kupodivu, navzdory medvědímu zjevu zněl hlas lorda Tezereneeho hladce a vypočítavě. Byl to také hlas někoho tak zvyklého velet, že by i prosté „dobrý den“ znělo jako rozkaz, který je třeba poslechnout.

„Tohle je poslední setkání, mistři Dekkare a Silesti. Odsud se vraadové přestěhují do lepšího, méně zničeného domova.“ Bojující nebe na zdůraznění jeho slov zahřmělo.

Dva soupeřící čarodějové se po sobě znepokojeně podívali.

„Dohlédněte, aby tihle dva skončili svůj souboj jednou provždy.“ Nejprve nebylo jasné, ke komu stařešina mluví, jelikož si stále prohlížel Dekkara a Silestiho. Vzápětí dva jezdci znovu nasedli na své ještěry a vylétli k nebi. Oba soupeři začali protestovat, ale Barakasův ostrý pohled je na místě zmrazil. Opravdu, zmrazil. Ani jeden z čarodějů se nehýbal, jen se marně rozhlíželi po někom, kdo by je vysvobodil z kouzla. Draci sestoupili těsně nad hlavy bezmocných vraadů, zvedli bouři prachu, která donutila davy ustoupit, a na pokyn svých jezdců popadli Dekkara a Silestiho do předních tlap.

Jezdci se podívali na vládce klanu a čekali na další rozkazy. Barakas Tezerenee chvíli zauvažoval a pak řekl: „Vezměte je na západ. Nevracejte se, dokud nebudete mít vítěze… nebo dokud nebudou oba mrtví.“

Draci znovu zamávali mohutnými křídly a hbitě se vznesli do vzduchu. Během několika vteřin z nich byly i pro oči těch nejzkušenějších pozorovatelů pouhé tečky na obloze. Ani ne za minutu zmizeli z dohledu.

Barakas si prohlédl zbývající vraady, kteří byli stále nezvykle tiší, a konečně pronesl stejným tónem hlasu, jaký použil, když se zbavoval Silestiho a Dekkara: „Kéž je s vámi duch setkání.“

Bez dalšího slova se obrátil, pustil dav ze zřetele a zadíval se na čekajícího Drua.

Dru ke stařešinovi krátce sklonil hlavu: „Přišel jsem, jak jsi nařídil.“

Vzápětí stál lord Tezerenee vedle něj. Sirvak, který zřetelně neměl rád nic, co připomínalo draky, tiše zasyčel. Dru ptáka utišil, zatímco ho Barakas sledoval s chladným úsměvem na rtech.

„Je to jen vhodné, abys tady byl, Zeree. Tohle je tvé dílo stejně jako moje.“

Zamýšlený kompliment Druovi nijak nezalichotil, předstíral však, že je poctěn. „Zásluhy jsou tvé, Barakasi. Tvé a tvých synů, Rendela a Gerroda.“

Poprvé od chvíle, kdy dorazil, vypadal stařešina znepokojeně. Dru se zájmem zaznamenal jeho neklid při zmínce o synech. „Ano. Udělali svou část práce. Ty jsi však položil základ.“

Ostatní vraadové dole se mezitím vrátili ke svým záležitostem. Dekkar, Silesti, a dokonce i všímavý Tezerenee byli z větší části zapomenuti. Barakas se trpce zasmál.

„Slabí hlupáci! Děti! Nebýt nás, pořád by ještě naříkali nad svým osudem.“ Vzal Drua za paži. „Pojď! Zkouška se blíží, Zeree. Chci, abys tam byl, až přijde čas.“

Svět kolem jako by se stočil do klubíčka.

Když se znovu rozvinul, okolí se změnilo. Byli teď v rozlehlé komnatě, kde kolem pentagramu stál skoro tucet příslušníků klanu, jeden u každé špice a rohu pentagramu. Uprostřed tiše seděla jediná postava v kápi, která se od ostatních lišila dlouhým pláštěm, šupinatou tunikou a vysokými botami, jež měla na nohou. Zpod kapuce jí volně visely prameny ledově bílých vlasů, takže Dru muže hned poznal.

„Otče.“ Před stařešinou poklekl jiný Tezerenee, oblečený stejně jako ten v kruhu. Barakas milostivě položil ruku na synovu hlavu.

„Gerrode. Vysvětli mi, co se tady děje.“ Pod klidným tónem se skrýval spodní proud podezřívavosti a první stopy spravedlivého hněvu.

Gerrod vzhlédl. Na rozdíl od většiny Tezereneeů byl pohledný. Tmavé vlasy lehce zakrývaly aristokratické rysy, které zdědil z matčiny strany. V porovnání s muži jako Barakas nebo Reegan byl štíhlý a rozhodně to nebyl typ válečníka. On a nehybná postava v srdci pentagramu mohli být dvojčaty, tak si byli navzájem podobní. Přesto se narodili s odstupem více než tisíce let. Byla to dvojčata, ale duší, ne tělem.

„Rendel nemohl čekat, otče,“ sdělil Gerrod Barakasovi mnohem klidněji, než by dokázal Dru.

„Nemohl čekat?“ Druovi náhle došlo, co Gerrod říká.

Mladší Tezerenee sklonil hlavu k otci a lehce se zachvěl, když stařešina silněji sevřel jeho hlavu. Barakas by dokázal rozmáčknout synovu lebku jako zralé ovoce, kdyby chtěl.

Lord Tezerenee se pánovitě podíval na společníka. „Zdá se, Zeree, že Rendel přeskočil propast. Jeho ka je teď tam – v Dračí říši.“

II.

„Kde?“

Sirvak, kterého pánovo napětí zneklidnilo, otevřel oči a zasyčel. Malá vyverna hřadující na římse mu to oplatila důvěrně známým sykotem a vyzývavě roztáhla křídla. Dru Sirvaka uklidnil několika zašeptanými slovy a lord Tezerenee utišil vyvernu jediným pohledem.

Lord Barakas se usmál; chabý pokus, pokud to vůbec byl pokus, jak Drua uklidnit. „Odpusť mi, Zeree. Začali jsme světu za závojem říkat Dračí říše. Nikdo jiný žádné jméno nenavrhl, a tak jsme si mysleli, že tohle ujde.“

My znamená ty, pomyslel si Dru kysele. Stařešina Tezereneeů, který osobně pozvedl draky na symbol svého klanu, věděl, že zbytek vraadů má proti němu zřetelnou a jedinečnou nevýhodu. Od chvíle, kdy poprvé objevili ten jiný, nezkažený svět, ležící jen kousek od nich, Barakas Tezerenee denně pracoval na tom, aby si zajistil, že bude mít celou situaci v rukou právě on. Když první šílené pokusy o fyzický přechod žalostně selhaly, obrátil se Barakas na vlastní nadané lidi, aby prostudovali práci jeho protivníků. Dru se teď podílel na úspěchu klanu jen díky svým pokusům. To on vymyslel to, co se stalo nadějí vraadů, triumfem vraadů.

Zbytek rasy tím byl znepokojen a Dru Zeree si začal dávat pozor, s kým mluví. Vraadové rozhodně byli mstiví.

Rozčilený Dru se snažil nekomentovat Tezereneeho domýšlivost a raději se soustředil na Rendelovu zhroucenou postavu. Stařešinův syn vypadal tak ochable, že klidně mohl být mrtvý. Vlastně bylo dost možné, že Rendel je mrtvý, že je jeho ka uvězněno někde v nekonečné prázdnotě. To, co Tezerenee zamýšlel udělat, bylo dokonce i podle vraadských měřítek dost namyšlené.

Což vyvolávalo další otázku, ohledně které Barakas zatím nechával tápat v nejistotě i svého „partnera“.

K čemu je přemístit něčí ka, pokud na něho druhém konci cesty nečeká vhodná nádoba?

Lord Tezerenee slíbil svým soupeřům a protivníkům úspěch. Dokonce ani on by si netroufl tenhle slib porušit. Selhání by narušilo nejen jeho celkové postavení navenek, ale i ve vlastním klanu. Vychoval si Tezerenee tak, aby se mu až příliš podobali, což Dru pokládal za nejnebezpečnější chybu, jaké se kdy Barakas dopustil.

Jakkoliv se Tezereneeové svého vládce báli, kdyby se jich proti němu spolčilo dost, odeslali by i obávaného Barakase k dračímu duchu, kterého si tak vážil.

„Rendelovo… nadšení… je chvályhodné.“ Barakas s velkým sebezapřením stáhl ruku z Gerrodovy hlavy. Dru si byl jistý, že zaslechl, jak mladší Tezerenee úlevně vydechl, přestože by to jeho otec považoval za známku slabosti. Stařešinův syn vstal a rychle poodstoupil.

Barakas odměřeným krokem odvedl Drua vpřed. Metoda přenášení ka byl Druův vlastní nápad, vždycky si však představoval, že zůstane omezená na Nimth. Koneckonců, kam jinam by šli, kromě vlastního světa?

Říše za závojem – zahalená říše, jak jí Dru nejdřív říkal – změnila život nestárnoucích vraadů jako nic předtím. Přízračný svět jim předváděl vysoké hory a bujně zelené lesy a naparoval se před nimi jednoduše proto, že se ho nemohli dotknout.

Někteří se začali okamžitě vysmívat; tvrdili, že stromy a hory, překrývající zničenou a nestabilní krajinu Nimthu, jsou jenom iluzí, vytvořenou nějakým vtipálkem. Nikdo se však k domnělému triku nepřihlásil a brzy bylo jasné, že to přece jen není žádný přelud. Vraadové začali ono místo vážně studovat… jako druhý domov.

Kdy naposled bylo nebe modré? zeptala se kdysi otce Sharissa. Dru si tehdy nevzpomněl a nevzpomínal si ani teď. Rozhodně ne za jejího, i když zatím krátkého života. Tím si byl jistý. Nimth začal umírat už dávno. Bylo to pomalé, vleklé umírání, které se mohlo táhnout tisíce let… jenže už dávno předtím bude neobyvatelný, dokonce i pro vraady.

Gerrod je celou dobu sledoval jako stín. Dru měl podezření, že se pod jeho kápí skrývá víc, než Barakas, a dokonce i Rendel tuší. Gerrod všechno sledoval vychytralýma očima. Dru si byl jistý, že se Gerrod živě zajímá o to, co může cizinec, kterého s sebou otec přivedl, říci o kouzlech, jež tu byla utkána. Jeho zájem Drua mátl, protože to skoro vypadalo, jako by mladší Tezerenee doufal, že najde chybu v něčem, co sám pomohl vytvořit svému vládci a předkovi přímo pod nosem.

„Tady je to, Dru Zeree. Chybějící spojovací článek tvé práce a naší záchrany.“

Dru se podíval do míst, kam lord Tezerenee pokynul, a zahleděl se na tělo. Věděl, co to je, sám už takové bytosti vytvořil, tohle však bylo tak velké, že bylo zbytečné cokoliv dodávat. Zatímco se na něj oba společníci vyčkávavě dívali, opatrně natáhl ruku a dotkl se bližší paže. Byla teplá a na dotek velmi živá. Dru zatoužil couvnout, věděl však, že by mu takový projev zbabělosti jen uškodil. Klan Tezerenee nerespektoval ty, kteří neměli dost silné nervy, a nespolupracoval s nimi. V téhle fázi spojenectví by podobný čin mohl být pokusem o sebevraždu.

„Golem vytvořený z masa,“ sdělil mu Gerrod zbytečně.

Kdyby stál a neležel na mramorovém pódiu, sahal by Druovi k hrudi. Je vysoký jako Sharissa. Zeree netušil, proč ho to napadlo právě teď, snad jen proto, že už ji neviděl déle, než měl v plánu. Ostatně i kvůli ní přijal stařešinovu původní nabídku. Řešení, jakkoliv šílené, které by jí zachránilo život, stálo za to, aby se vydal na panství ničivých dračích hord, jako je klan Tezerenee. Nebylo to zrovna ve vraadském stylu. Většina starších vraadů by ráda obětovala své potomky, kdyby si tím mohla zachránit vlastní kůži.

„Možná přemýšlíš nad tím, že je… nedokončený,“ podotkl Gerrod drze.

Dru zabručel. Ovšem, nedokončený! Ubohý pokus o golema, soudě podle obličeje… nebo spíš podle nedostatku obličeje; golem jako by vůbec neměl žádný výraz. Vlastně mu chybělo mnohem víc než několik rysů. Neměl vlasy, nebylo na něm nic specifického. Dru viděl, že i golemovy dlaně a chodidla nejsou o moc víc než pahýly na konci končetin. Golem nebyl muž ani žena, jen asexuální živá loutka.

Jakožto víc než tři tisíce let starý vraad už Dru viděl mnohem horší věci… ale v golemovi bylo něco, z čeho mu běhal mráz po zádech. Navzdory nedostatkům ve vzhledu v něm bylo cosi neobvyklého.

Náhle mu došlo, co cítí.

„Tohle vyrostlo, není to složené z jednotlivých kousků.“

Gerrodovi se zaleskly oči. Dru si poprvé všiml, jak jsou křišťálové. Barakas se mezitím na zmateného čaroděje souhlasně usmál. Naznačil Druovi, ať hádá dál.

Hubenější vraad tedy pokračoval. Donutil se znovu sáhnout na golemovo nahé tělo. Pokožka byla na dotek tužší, skoro jako…

„Není to vraad.“ Přejel prsty po paži a v zamyšlení zapomněl na to, jak se předtím bál. Čemu známému se to podobá?

Došlo mu to a jeho strach z té temné věci se znovu rozhořel. „Tohle bylo zplozeno z draka!“

„Vidíš, Gerrode, mistr Zeree má bystrou hlavu. Hlavu, která si zaslouží pozornost Tezereneeů.“

Postava v kápi se uklonila; pokud nějak zareagovala, plášť to úplně skryl. Dru přemýšlel, jestli Barakas prostě předstírá, že nevidí, nebo jestli je tak přesvědčený o tom, jak klan Tezerenee ovládá, že mu Gerrodovo chování uniká.

Ta otázka ovšem počká. „Tohle bude nádoba pro ka.“

„Ano.“ Barakas natáhl ruku a přejel golemovi po rameni tak jemně jako milence. „Golem nemá ka, není to drak ani vraad. Je to skořápka, připravená na obydlení, která nemá žádné skutečné bytí, žádný vlastní život. Jediné, co má, je vrozená dračí magie. Zdání života jí propůjčuje jen pečlivě utkané kouzlo. Až do ní vstoupí vraadské ka, nenarazí na odpor a plně ji převezme. Golem je tvárný; stane se tím, čím ho vraad bude chtít mít.“

„Dokonalé tělo pro nový svět,“ dodal Gerrod, jako by to dělal často. Zjevně už stařešinovo kázání slyšel mnohokrát.

Lord Tezerenee souhlasně přikývl. „Bude to tak.“ Obrátil pozornost zpět k hostu. „Bude to skutečné spojení naší duše s dračí magií. Díky tomu se vraadové stanou něčím víc, než v co kdy mohli doufat.“

Dru si udržoval netečný výraz, ale v duchu v něm začalo růst znepokojení. Teď už šlo o víc než jen o golema. Vraady čekal nový svět, ale Barakas Tezerenee si ten svět utvářel podle vlastních tužeb. Vyděšený čaroděj se podíval dolů na nehybnou postavu, která ležela vedle nich, a už nedokázal potlačit zachvění.

„Něco se ti nezdá, Zeree?“

Než mohl odpovědět, ozval se Gerrod. „Otče, Rendel teď bude asi hodinu potřebovat dohled. Navzdory předchozímu očekávání ještě není v Dračí říši. Soudíme, že je přechod asi pomalejší a únavnější, než jsme původně propočetli, a mezitím se musíme postarat o jeho tělo. Jestli dovolíš, rád bych s mistrem Zereem prodiskutoval jeho názor na naše pokroky a možné potíže, které jsme možná nepředvídali… samozřejmě, pokud ho už nepotřebuješ.“

Lord Tezerenee si Drua přeměřil pohledem. „Teď ho nepotřebuji. Co říkáš, Zeree?“

„Budu jen rád, pokud budu moci udělat cokoliv, co pomůže zajistit, aby se vaše kouzlo zdařilo.“

„Výborně.“ Stařešina natáhl ruku a sevřel Sirvakovu dravčí hlavu. Dru cítil na krku důvěrně známý nervózní dech, ale Sirvakovi sloužilo ke cti, že na velkého vraada nijak jinak nereagoval. Když ho Barakas konečně pustil, tvor opatrně sklonil hlavu a předstíral, že dál dřímá.

„Skvostné dílko. Co myslíš, jak by si vedl proti vyverně?“

„Sirvak má jisté zkušenosti v boji.“ Dru se podíval na zvíře, poškrábal ho na krku a promyšleně se usmál. „A pokud jde o vyverny… zabil dvě během jediné minuty.“

Stařešinova tvář potemněla, ale udržel vyrovnaný hlas. „Jak jsem říkal, skvostné dílko.“ Pak přikázal synovi: „Jakmile se něco stane, dáš mi vědět. Okamžitě.“

„Otče.“ Gerrod se uklonil a zůstal v podřízeném postoji i poté, co lord Tezerenee zmizel v zeleném oblaku, který se částečně rozprostřel po komnatě. Nakonec mladší Tezerenee vstal a prudkým mávnutím ruky vyhnal zelenavou mlhu otevřeným oknem ven. Přejel Drua pohledem: „Je úplně šílený, mistře Zeree, ještě šílenější než my ostatní.“ Když se mu nedostalo odpovědi, dodal: „A museli bychom být doopravdy šílení, kdybychom si mysleli, že ho můžeme svrhnout. Pojď se podívat.“

Když Gerrod takto překroutil vlastní slova, zamířil k pentagramu a k těm, kdo udržovali kouzlo. Dru ho mlčky následoval, přemýšleje, kolik je ve slovech jeho průvodce pravdy.

„Samozřejmě už tě napadla jedna potíž v plánech mého otce, že?“ Gerrod, otočený k Druovi zády, vypadal jen jako velký kus látky visící ve vzduchu. Našlapoval překvapivě tiše, na rozdíl od těžkého dusání, které obvykle doprovázelo jeho příbuzné ve zbroji.

Dru věděl, o čem postava v kápi mluví. „Váš golem je tady. Jak ho dostaneme do Dra… jak ho dostaneme na druhou stranu?“

„To byl můj nápad… Tedy můj a Rendelův. Jak by řekl otec, je to věc síly. Síla vždycky zvítězí, když jí máš dostatečné množství.“ Ze vše zahalující kápě pronikl tichý smích. „Otec je filozof.“

„A co to bylo za nápad?“

Gerrod se otočil a ukázal na pentagram. V tu chvíli se jeho úsměv až příliš podobal otcovu. „Co nedokáže jeden vraad, možná může dokázat víc vraadů, pracujících společně. Podobná skupina Tezereneeů sedí v přízračném lese, mezi stromy, které tam tak úplně nejsou, natahuje se k nim svou mocí a vytváří Rendelovi – a těm, kdo ho budou následovat – nádoby přímo z vlastních zdrojů zahalené říše.“

Dávalo to jistý smysl; v klanu Tezerenee to mohlo fungovat. Jen ten byl schopen shromáždit dost vraadů ochotných spolupracovat, aby měli šanci uspět, i když oním úspěchem byla jen přízračná ruka zasahující v přízračném světě. Vraadové nemohli projít do nového domova fyzicky, ale svou mocí si vybudují jinou cestu.

Dru zamrkal: „Jsou tam draci?“

„Samozřejmě. Viděli je, zahlédl je – počkej – nějaký bratranec nebo bratr nebo možná sestra, zapomněl jsem kdo. Umíš si představit, jak to otce nadchlo. Pak už byl náš osud jasný. Než jsme je našli, měl otec v úmyslu použít některé z těch zatracených elfů.“

Šeptané zvěsti o tvorech obývajících stínové země pomalu kroužily sítí špehů a spojenců mezi jednotlivými vraady. Elfové byly nejzajímavější, tahle rasa už na Nimthu dávno vyhynula. Jako první trpěli v područí dávných vraadů. Jak napsal Serkadion Manee, pozoruhodný čaroděj, který se rozhodl zaznamenat vzestup své rasy, elfové byli příliš mírumilovní a ochotní ke spolužití s novou rasou. Zmizeli prakticky přes noc. Pokud lze věřit Serkadionovým slovům, něco z Nimthu pak zemřelo.

Žijící elfové znamenali pro vraady jediné – otroky a hračky. Drua hluboce zasáhlo, že jeho vlastní první reakce byla skoro stejně hrozná jako reakce ostatních; napadlo ho, jaké by to bylo jednoho elfa prostudovat, rozebrat ho a zjistit, čím se od nich liší.

Sharissa by ho okamžitě opustila, kdyby to tušila.

Uvědomil si, že na něj Gerrod upřeně hledí. Mladšímu vraadovi se leskly oči.

„Chci, aby se to nepodařilo.“

Nejdřív si nebyl jistý, jestli ho dobře slyšel. Když se však Gerrodův výraz nezměnil, Dru pochopil, že synové draka jsou opravdu šílení. Nakonec se prostě jen zeptal proč.

Vraad v kápi se na něj bezradně zadíval. Zdálo se, že ho nezajímá, jestli jeho zrádná slova – slova zrazující klan i celou rasu – neslyší někdo další.

„Já nevím! Někdy to cítím, jako by se mi měla rozskočit hlava! Že nás čeká něco velmi zlého, něco, co znamená smrt… a víc… smrt vraadů, všech vraadů!“

Náhle se Gerrod podíval na strop. Sevřel rty, až mu z nich na tváři zbyla jen úzká, tuhá linka. O vteřinu později hlavu prudce sklonil. Setkal se s Druem očima plnýma úlevy i zoufalství.

„Rendel to dokázal. Cítím ho. Jeho ka teď už obývá říši za závojem. Náš úspěch…“ Gerrod zaváhal, převaloval ta slova na jazyku a očividně mu nechutnala, „už je jistý!“

Podruhé během několika minut nedokázal Dru potlačit zachvění, které jím proběhlo.

* * *

Nemělo to ústa, ale křičelo to.

Nemělo to oči, ale otáčelo to hlavu k temnému, bouřlivému nebi, jako by to hledalo moc, která by ukončila jeho agónii.

Mělo to prázdný výraz. Žádné rysy, žádné vlasy, nic nezdobilo jeho hlavu. Nemělo to uši, ale zdálo se, že to naslouchá. Klopýtavě se to postavilo, nahé, na chodidlech bez prstů, a sevřelo strom, o který se opřelo, rukama, které byly stěží víc než pahýly. Byl to bezpohlavní tvor, postrádající jakékoliv rozlišovací znaky. Cítilo to živly soupeřící kolem něj, ale o moc víc udělat nemohlo.

Byl to golem, první, kterého vraad vyšlechtil, a první, kterého obsadil.

Hejno vyvern, jež byly oproti slabému tvoru klopýtajícímu pod nimi sotva poloviční, ale schopné rozervat dravce třikrát většího než ony, se vyděšeně shluklo na několika stromech, rostoucích na bouřkou promáčené louce. Nevystrašil je vítr ani blesky. Bály se stvoření, které po hmatu obcházelo kmen stromu, na němž mnohé z nich hřadovaly. Jejich obavy nevyvolal pach, ale přítomnost moci, která jim byla tak cizí, že úplně ztuhly strachy.

Beztvářný tvor opatrně překročil vyvrácený kořen, o který předtím zakopl. V tu chvíli mu z konce chodidla vypučely cibulovité výrůstky, které se protáhly a vytvarovaly v jednotlivé prsty. Druhé chodidlo už bylo taky úplné, ale tvor si toho nevšiml. Jen cítil bolest.

Bouře se na jasné večerní nebe přihnala teprve před chvílí, ale už řádila naplno. Tvor se mezitím zastavil, jako by nad něčím uvažoval.

Náhle stáhl pěst a zdánlivě bez důvodu prudce udeřil do kmene stromu. Vyverny v panice zaskřehotaly; úder kmen málem přerazil. Ve vzduchu kolem slepého tvora zajiskřila magie. Když stáhl ruku k druhému pokusu, kapala z ní krev a vsakovala do promáčené země. Náhle mu na ruce vyrašily pahýlky, šílené malé hrbolky, které se kroutily a protahovaly, až se z nich během jediného nádechu zformovaly prsty a skutečná dlaň. Úder se zarazil v půli pohybu; majitel ruky si až teď uvědomil, co se děje. Jeho prázdný výraz mohl znamenat cokoliv, mohla to být i radost – radost mrtvého muže, který dostal odklad.

Tvor zahýbal prsty na obou rukách, jako by obdivoval pohyb, který neviděl. Bouře byla zapomenuta. Dal si ruce na hlavu, kde cítil a konečně i nahmatal pučící uši. Jako dítě si začal uvědomovat další proměny své podoby. Úžasnou rychlostí mu nahoře, po stranách a vzadu na hlavě vyrostly světle bílé vlasy a tělo mu pokryly jemné chloupky. A byl muž, což vždycky věděl, ale ještě před okamžikem to nemohl dokázat. I samotné tělo rostlo, dokud nebylo vyšší než šest stop, a dmulo se, jak se mu rozšiřovala hruď a formovaly svaly.

Když se proměnilo tělo, změnil se i prázdný obličej. Zhruba uprostřed se objevil drobný výčnělek nosu. Pod ním se vytvořila štěrbina, zprvu jen prasklinka v kůži, která se brzy proměnila v trhlinu šířící se po vznikající tváři. O kousek výš sebou zaškubaly dva drobné záhyby, zárodky očí.

Ústy s úzkými rty a arogantně zakřiveným nosem tvor poprvé vdechl vzduch této země. Objevil se úsměv s vítězoslavným náznakem sebepochvalného blahopřání. Zaleskly se bílé zuby.

Oči se otevřely, mnohobarevné bulvy, které všechno viděly a nic nezapomínaly. Nějakou chvíli si prohlížely oko bouře, temnou díru, která nebyla mrakem, ale zbytkovým efektem jeho příchodu do tohoto nového světa. Zatímco se díval, otvor se začal vytrácet a znovu ho nahradilo nebe. Úlevně vydechl; ještě před pár okamžiky prožíval agónii, ale teď byl potěšený.

Jakmile byl Rendel úplný, podíval se na sebe a ujistil se, že je všechno v pořádku. Široce se usmál.

Studený vítr, poslední pozůstatek bouře, kterou způsobil, mu připomněl, že nemá nic na sobě. Úsměv zmizel a nahradil ho nedůtklivý výraz s náznakem zmatku. Rozhněvaně mávl rukou ke svému tělu.

V okamžiku ho od hlavy k patě zahalil tmavý oděv z nejlepších šupin, patřících větším bratrancům nešťastných tvorů nahoře. Zelený plášť a boty vysoké až ke kyčlím dokončily obraz jakéhosi vznešeného, ale hrozivého lesního krále. Rendel nechal kapuci pláště dole a kochal se dotykem větru na tváři. Zasmál se; vítězství, o kterém hned po příchodu sem už začínal pochybovat, úplně smazalo předchozí bolest a strach. To ho potěšilo ze všeho nejvíc. Pro někoho, kdo v předchozím životě příliš mnoho bolesti a strachu nezažil, to byly dvojnásob silné pocity.

Vítr už utichal. Rendel se zahleděl ke vzdálenému řetězu hor. Zahlédl tam i obra mezi obry, vrchol, který jako by ho volal.

Mág se krátce otočil k místu, kde předtím ležel golem, a mírně a poněkud jízlivě se uklonil. Pak se narovnal a bez váhání vyrazil k horám. Výrazu v jeho tváři vévodil nadřazený úsměv.

Vyverny se dívaly, jak odchází, tak blízko u sebe, že se jejich hřad málem převážil. A dál za nimi, ukrytý ve vysoké trávě, s vražedným zájmem pozoroval odcházejícího vraada ještě někdo jiný.

III.

Po Rendelově zjevném úspěchu se Gerrod rozhodl o svých protichůdných touhách nemluvit. Dru měl dost rozumu, aby nenaléhal. Měl toho i tak dost k přemýšlení i k obavám a spojenectví s jiným vraadem se při setkání ukázalo jako dvousečné rozhodnutí. To, co Dru prozatím zjistil, jen posílilo jeho potřebu pokračovat v tajné práci, o které, jak doufal, lord Tezerenee i se svými mnoha špehy nic netušil. Po tom, co se dozvěděl, však jeho práce začala vypadat zbytečně – jakou podporu asi získá, jakmile Barakas ostatním oznámí, že on má řešení jejich rostoucích potíží?

Dru opustil komnatu sám, Gerrod dal přednost dohlížení na zdraví bratrova těla před oslavami vítězství, které si jejich otec neprávem přivlastnil. Zprávy se k Barakasovi stejně dostanou; Gerrod zjevně nechtěl být tím, kdo mu je sdělí, ne po tom, s čím se předtím svěřil.

Ve městě stvořeném tak, aby obyvatelům zajistilo veškeré pohodlí, nebylo nutné nikam chodit. Dru mohl citadele přikázat, aby ho jen tak nesla, dokud nedorazí k cíli, nebo se mohl teleportovat; vysoký vraad však neměl chuť udělat ani jedno. Dlouhá uklidňující procházka myriádami chodeb a schodišť byla přesně to, co potřeboval… a ještě potřeboval svou dceru.

Postupně se toulal směrem nahoru a pomalu mířil k místu, kde se shromáždili Barakas a ostatní, když se za rohem jednoho schodiště náhle vynořila štíhlá postava. Nedalo se jí vyhnout a bylo pozdě obrátit se zpět.

„Dru, miláčku, říkala jsem si, kdepak jsi!“

Než stačil odstrčit dotěrné ruce, objala ho a hlasitě políbila. Boj byl náhle ještě těžší, protože jistá jeho část se nechtěla vyprostit.

„Meleneo… nějakou dobu jsem tě neviděl.“

„Neviděl, nebo nechtěl vidět, miláčku? Jsem tak nenápadná a nepřijatelná?“

Ani ve světě, kde byla krása zcela běžná, nebylo na čarodějce s rudými a černými vlasy nenápadného vůbec nic. Kouzelná, to bylo slovo, jehož definice Meleneu shrnovala. Oválnou tvář měla perleťově bílou. Rty, plné a smyslné – a měkké, vzpomněl si Dru skoro se studem – doplňovaly lehce zvednutý nosík a úzké oči mandlového tvaru. Obočí se klenulo ve vysokém oblouku, což jí dávalo vypočítavý a panovačný výraz. Oproti dřívějšku se rozhodla zvýraznit si lícní kosti, což vyvolalo tolik vzpomínek, až Dru zalitoval, že neodešel ve chvíli, kdy ji uviděl. Vlasy měla krátké a pevně omotané kolem hlavy, skoro jako přilbu, po obou stranách tváře však splývaly pramínky a doplňovaly její rysy.

Zatímco mnoho vraadských žen otevřeně ukazovalo své neustále se měnící proporce, Melenea měla na sobě, na rozdíl od jejich posledního setkání, přiléhavé, třpytivé zelené šaty. Tím, jak šaty lnuly k tělu, předváděla postavu mnohem úspěšněji než její soupeřky. Dru měl podezření, že ji neviděl dřív – a to si dával pozor, neboť se chtěl téhle chvíli vyhnout – kromě jiného proto, že byla nejspíš neustále obklopena obdivovateli obojího pohlaví, soupeřícími o její přízeň.

Kdysi byl i on jedním z těch zanícených.

Melenea se lehce zasmála, znělo to jako nádherná zvonkohra, a Druovi se zrychlil tep. Uvědomil si, že na ni civí.

„Jsi drahoušek.“ Dotkla se dlaní jeho tváře a pohladila ji. Dru se nedokázal pohnout. „Jsi o tolik zábavnější než ostatní.“ Oči se jí zaleskly, trik, který svedla lépe než kdokoli jiný. Znalecky se usmála. „Dáváš do hry víc citu, víc vzdoru.“

Tím se kouzlo zlomilo. Sáhl a sevřel drobnou, pevnou ručku, ale ne dřív, než mu na tváři nechala krvavou vzpomínku na dlouhé ostré nehty. S lhostejným gestem rány zacelil.

„Nehraji tvoje hry. Už ne.“

Její smích, úsměv, ho ponižoval, a zároveň ho pokoušel. Věděl, že už dávno zrudl, tomu však prostě nedokázal zabránit.

„Ale budeš, můj sladký Dru. Přijdeš ke mně, protože jen se mnou můžeš proplouvat staletími, aniž bys musel příliš přemýšlet.“ Vychytrale proměnila jeho sevření v příležitost přejet mu rty po prstech. Dru ji okamžitě pustil a stáhl ruku k boku.

Udělala krok k němu a s viditelným pobavením sledovala, jak se nutí necouvnout. „Jak se má drahoušek Sharissa? Už tak dlouho jsem ji neviděla. Teď už z ní musí být krásná a žádoucí žena… a tak nová.“

„Sharissa je v pořádku… a tobě už po ní nic není.“ Tohle vítězství jí nedopřeje! Neuteče před ní!

„Vždycky mě bude zajímat, i kdyby jen proto, že zajímá tebe.“ Melenea mávla rukou, jako by ji už tohle téma nebavilo. „Barakas předvádí hloupé řeči a kazí náladu setkání. To, co udělal Dekkarovi a Silestimu, je hanebné, že? Pokud to chápu správně, ani jeden se nevrátí.“

Dru stiskl rty. Prostě se nemůže vyhnout jisté ztrátě cti; musí od ní hned pryč!

„Jestli má Barakas proslov, měl bych tam být. Věřím, že se beze mne obejdeš, Meleneo,“ posměšně se uklonil, „stejně jako já se klidně obejdu bez tebe.“

Teď zrudla ona, její úsměv poněkud ochabl a přivřela oči. Druovi se částečně vrátilo sebevědomí. Vydal se kolem ní, aby jí naznačil, že ho její přítomnost netrápí natolik, aby se musel teleportovat pryč.

Vyrazil po schodišti vzhůru, ale její další slova ho chytila do osidel. „Je tady lady Tezerenee, miláčku. Myslím, že by ráda pozdravila Sharissu. Vlastně to vypadá, že hledá vás oba.“

Zastavil se na schodech, tvář pečlivě odvrácenou tak, aby ji neviděla… marné gesto, jeho náhlá neschopnost promluvit i tak dostatečně vypovídala o tom, že se jí podařilo zasáhnout. Tohle Dru nečekal, protože si myslel, že takovouhle věc Melenea nemůže chápat.

Tichý, potměšilý smích ho bodl do srdce. Dru se stáhl do sebe a zmizel ze schodiště.

Zhmotnil se daleko od balkónu, z něhož Barakas Tezerenee, jeho nejstarší syn Reegan a houf dalších příslušníků klanu přehlíželi shromážděný dav. Stařešina už řečnil a Dru cítil jeho přítomnost až na místě, kde stál. Vysokým čarodějem znovu projelo zachvění, tentokrát však nevěděl proč.

„Pane?“

Sirvak! Ve víru událostí Dru na důvěrníka úplně zapomněl, přestože mu hřadoval na rameni, stočený kolem krku. Třebaže byl Sirvak tak nešikovně velký, dokázal zůstat prakticky nepovšimnutý. Tuhle vlastnost mu Dru osobně přidal, když ho tvořil.

„Co je, příteli?“

Důvěrník pánovi dlouhým, úzkým jazykem jemně olízl tvář. Byl jeho součástí a občas mu rozuměl lépe, než Dru rozuměl sám sobě. „Melenea.“

„Zaskočila mě, nic víc.“

„Děsí, pane. Lady děsí.“

„Rozčiluje mě, Sirvaku, ale neděsí.“ Sirvakův strach se však přenesl i na něj. Znal Meleneiny choutky – až příliš dobře – a znal její sklony k hrám, které měly tendenci nechávat po sobě bolest nebo alespoň zmatek.

Dru potřásl hlavou. Jenom si s ním hraje, nic víc. Malicherná krutost je mezi vraady běžná a tahle svůdkyně jí má víc než dost. To je všechno.

Udělal jsi ze sebe tak zřetelný terč, huboval si.

Nebe se zablýskalo a zelená i rudá mračna zuřivě zavířila, jako by mu odpovídala. Dru se otočil ke zvuku hromu a zauvažoval, jestli tentokrát nezaprší. Už víc než tři roky nepršelo. Kdyby nebylo vraadské magie, Nimth by už zemřel žízní.

Druhý blesk rozčísl oblohu ve směru k jeho vlastnímu panství.

V dálce stál mohutný štít, zřetelný a pevný, s bílým vrcholkem a zarostlým úpatím, a jako by se mu vysmíval. Dru zalapal po dechu.

Byl to – musel to být – kus zahalené říše, který se skrz závoj protlačil do jejich světa!

„Tady jsi!“

Dru se prudce otočil, ale nic neviděl. Vzhlédl a objevil zdroj hlasu přímo nad sebou. Jakýsi Tezerenee na drakovi. Z místa, kde Dru stál, nedokázal rozeznat jezdcovu tvář. Mohl to být jeden ze stařešinových synů nebo příbuzných. Kdyby neslyšel hlas, měl by potíže rozeznat, jestli je to muž nebo žena, aniž by si musel posílit zrak.

Jezdec pobídl draka, aby slétl níž. „Lord Barakas Tezerenee vyslal mne a několik dalších mužů, abychom tě našli! Měl jsi být po jeho boku, když začal mluvit k davům!“

„Musel jsem nutně být jinde. Ostatně, zdá se, že moje nepřítomnost neměla na jeho řeč žádný vliv.“ Dru zoufale toužil opustit město a prozkoumat trhlinu. Pokud skutečně existuje fyzické spojení…

Vypadalo to, že si Tezerenee ohromné hory v dálce vůbec nevšiml. Sledoval jen objekt, který hledal; protestujícího cizince. „Vůdce klanu vyžaduje tvou přítomnost! Vrátíš se se mnou!“

Dru cítil, jak veškerý vztek a zklamání, které se v něm nahromadily za minulou hodinu, bojují s jeho polevujícím sebeovládáním. Sjel jezdce i zvíře pohledem: „Nejsem žádný tvůj vojáček na hraní, Tezerenee! Přicházím, kdy chci! Objevily se naléhavé záležitosti, které vyžadují, abych se vrátil na své panství. Můžeš lordu Barakasovi předat mou omluvu, ale mne ne!“

„Vrá…“

„Nemám co dodat, Tezerenee!“ Kolem štíhlého čaroděje zapraskala syrová magie jako aura, zřetelné znamení vzteku, který hodlal přerůst ve výbuch.

Drak protestoval, bylo pro něho těžké dál se jen tak vznášet, ale jezdec si ho nevšímal. Dru se s létajícím vraadem utkal pohledem. Nakonec dal Tezerenee drakovi pokyn, aby povylétl nahoru.

„Vůdce klanu bude zuřit!“

„Můžeš mu vyřídit mou omluvu a přání úspěchu v nadcházejících hodinách. Jakmile to bude možné, spojím se s ním.“

Nejspíš to byl autoritativní tón, který přiměl dračího jezdce ustoupit. Během doby, kterou strávil v Barakasově společnosti, Dru pochytil tón, který stařešina používal při ovládání ostatních. Jezdec, od narození cvičený poslouchat, se mu v souboji vůlí nemohl rovnat. Jeho poslední zamumlanou odpověď odnesl vítr, který se tu zvedl navzdory ochranným kouzlům obklopujícím město, a Tezerenee odlétl.

Dru si oddechl a usmál se. Sirvak spokojeně zasyčel. Bylo příjemné dobýt vítězství, třebaže malé. Jezdec asi počká, dokud jeho pán nedomluví; nejspíš nebude přerušovat stařešinův velký okamžik. To dá Druovi trochu víc času, než se s ním Barakas pokusí spojit. Jestli si pospíší, získá dost času, aby se mohl setkat se svou dcerou.

Důvěrníkovy spáry mu sevřely rameno. Sirvakova nálada se během několika vteřin změnila z potěšení ve strach. Ještě než se Dru otočil, tušil už, co uvidí.

Vrcholek se ztrácel. Jistě, pomalu, ale i tak mnohem rychleji, než se mu hodilo.

Se směsicí úlevy a obav čaroděj vzápětí zmizel z města.

* * *

„Sharisso!“

Kolem Drua, který se objevil v hlavním sále své zářivé pevnosti, se usadila jemná mlha. Perleťový lesk domova mu obvykle dodával pocit míru, útočiště. Ale ne teď.

„Sharisso!“

Chodbami se rozléhala ozvěna jeho volání. Když hrad před staletími vytvořil, připojil k němu kouzlo, které přenášelo zvuk z jedné místnosti do druhé. Většinu času ho chránilo před několika velmi rozhněvanými soupeři a udržovalo důležitou práci v tajnosti i před nejlepšími protivníky. Během posledních dvaceti let po narození dcery ho Dru používal hlavně k tomu, aby ji našel. Dva lidé nedokázali zaplnit tak rozsáhlou stavbu, jako byla tahle.

„Otče?“

„Kde jsi?“

„V divadle.“

„Zůstaň tam.“ Dru se stočil a znovu zmizel, přičemž málem ztratil Sirvaka, který mu bezstarostně slétl z ramene. Důvěrník pohněvaně vykřikl a zaťal do něj pařáty. Tentokrát sebou Dru bolestně trhnul.

Scéna, v jejímž středu se ocitl, čaroděje naprosto vyvedla z míry. Byl v komnatě plné tančících dvojic. Vířily a vířily a vůbec si nevšímaly vysoké postavy polapené uprostřed parketu. Na okraji stála absurdní skupina zvířat, která byla zároveň hudebními nástroji, a hrála. Velký chlupatý tvor, vzdáleně příbuzný Sirvakově vlčí části, bubnoval na buben, který měl místo břicha, zatímco čtyřnohá nestvůra s ústy z píšťal hrála veselou melodii.

Jeden z tanečníků se dostal k čaroději na dosah. Dru přimhouřil oči; tanečník měl jeho vlastní tvář, ale takovou, jak by vypadala, kdyby jí dovolil o něco zestárnout. Brázdily ji vrásky a byla tlustší. Dru se rychle otočil a prohlédl si dalšího tanečníka. Znovu to byla jeho tvář, ale tentokrát hladce oholená a s trochu baňatým nosem. Tenhle byl navíc o půl stopy menší.

Rychlá prohlídka odhalila, že všichni mužští tanečníci jsou obměnami jeho samého. Vysocí, malí, tlustí, hubení, staří a mladí… žasl nad množstvím kombinací.

Pak se podíval na ženy.

Všechny byly Sharissa.

Vlastně ho to nepřekvapilo, protože nikoho jiného nevídala. Když však sledoval páry vířící po parketu, zasáhla ho hrůza. Hleděl na ně a pochopil, jak ji uvidí ostatní vraadové… dospělou a připravenou, přinejmenším fyzicky, zaujmout mezi nimi své místo.

Využívat a být využívána, přesně podle vraadských zvyků.

Rozzuřeným gestem tanečníky propustil. Byly to jen loutky užívající životní sílu samotného světa; okamžitě se vytratily a proměnily ve vířící prach. Na rozdíl od golemů, kteří měli pevnější základ a chápali rozkazy, nebyli tanečníci víc než důmyslné hračky, umění, které vraady občas bavilo. Naučil ho dceru, když jí bylo teprve pět let; tehdy ho potěšilo, jak nesnadné kouzlo okamžitě zvládla.

Teď ovšem Dru nebyl příliš potěšen. Už tak v něm příliš mnoho věcí vzbuzovalo obavy a neměl chuť jejich seznam prodlužovat, ačkoliv tohle bylo zřejmě součástí jeho prvotního a největšího strachu.

„Sharisso!“

„Tady jsem.“

Přišla k němu, ale nebylo to dítě, které čekal. Splývavé stříbřité šaty, které přiléhaly k tělu, mu připomněly, nač se právě pokoušel zapomenout – přestože je jeho dceři teprve dvacet let, je to už žena. Někomu, komu bylo tři tisíce roků, připadala dvě desetiletí sotva dost dlouhá na to, aby se člověk naučil chodit.

Sharissa byla vysoká, přestože mu sahala jen k bradě, ale nebyla hubená, měla ženské tvary. Vlasy měla stříbřitě modré – pokud Dru věděl, byla to jejich přirozená barva – a splývaly jí po zádech až pod pás. Jako mnoho vraadů měla krystalické oči, akvamarínové drahokamy, které jasně zářily, když ji něco potěšilo. Koutky tenkých rtů byly neustále zvednuté. Nedokázala se mračit, dokonce ani když se hněvala, rty se jen stáhly do rovné linky.

„Co je, otče? Stalo se něco na setkání? Došlo k nějakému souboji?“

To ho probudilo. Znovu byl přistižen při snění! „Ne, žádné souboje. Vlastně jeden, ale lord Tezerenee ho ukončil.“

„To není správné! Souboj by měl skončit vlastním dramatickým závěrem!“

Dru se kdysi pokoušel pobavit dcerku příběhy o zajímavějších soubojích, které viděl… a občas se jich účastnil. K jeho lítosti se ukázalo, že Sharissa sdílí vraadskou vášeň pro podobné věci. Tohle byl jeden z hlavních důvodů, proč ho prosila, aby ji vzal na setkání s sebou, a zároveň jeden z hlavních důvodů, proč ji Dru nevzal. Byl vděčný, že ho poslechla. Její moc už byla taková, že ho mohla snadno neposlechnout a jít sama.

„Na tom teď nesejde. Dal jsem ti úkoly, které jsi měla splnit, zatímco jsem byl pryč.“ Tyhle povinnosti ji většinou měly jenom zaměstnat, ale některé z nich měly hlubší cíl. „Postarala ses o ně?“

Sharissa sklopila oči. „Něco jsem udělala… Já… nudily mě. Myslela jsem, že je za chvilku dokončím.“ Panenky měla rozšířené obavami. „Ten bál trval teprve dvě nebo tři minuty, ne víc!“

Dru se přinutil ke klidu. „Krystaly. Teď mě zajímají krystaly. Upravila jsi nastavení? Zaměřila jsi znovu kouzlo, jak jsem tě žádal?“

„To ano! To jsem udělala jako první, protože jsi to řekl tak, že to vypadalo nejdůležitější!“

„Serkadion Manee budiž pochválen!“

Dru dceru objal a poprvé od chvíle, kdy odešel na setkání, pocítil úlevu. Jestli je všechno, jak má být…

„Co se stalo? Co je s plánem lorda Tezereneeho? Něco se nepodařilo?“

„Povím ti to později. Teď máme práci, my dva.“ Pustil dceru a otočil hlavu tak, aby se mohl Sirvakovi podívat víceméně do očí. „Ujmi se svých povinností hlídky, příteli. Mohl by mě přijít hledat nějaký stařešinův mladý drak. Chci o tom vědět, dřív než se sem dostane. A chci, aby sem nikdo nestrkal nos!“

„Pane.“ Důvěrník se protáhl, roztáhl velkolepá křídla a odlétl. Dru jeho schopnostem plně důvěřoval; pokud šlo o povinnosti, byl Sirvak velmi cílevědomý. Bude hrad sledovat a chránit lépe, než by to dokázal on sám nebo jeho dcera.

„Pojď.“ Vzal Sharissu za ruku. „Tohle může být doslova klíčem k našim nesnázím!“

Oba se stejně stáhli a zmizeli z divadla – jen aby se o vteřinu později znovu objevili na přesně stejném místě.

Sharissa sténala a držela se za hlavu, jako by ji udeřil nějaký neznámý útočník. Dru se necítil o moc lépe, nohy se pod ním podlamovaly.

„Otče… to kouzlo… jako včera…“

„Já vím.“ Včera Dru zjistil, že musí upravit východní věž, aby se přizpůsobila změknutí půdy, na které stála. Skalní podklad se proměnil v bláto. Navzdory veškerému úsilí však vraad nedokázal změnit složení podloží zpět. Skála se stala blátem a byla odhodlaná blátem i zůstat. Nakonec byl Dru nucen vytvořit most a pylony… a i to si vyžádalo dva pokusy. Nějakou dobu se mu kouzla nedařila nebo úplně selhávala.

„Proč nenecháme hrad, aby nás tam prostě vzal?“

Dru se nad tím zamyslel a odmítl to. „Nechci uváznout v podlaze, jestli začala magie hradu selhávat.“

„Tak půjdeme.“

„Ano.“

Naštěstí nešli daleko. Kdyby se rozhodl navštívit svatyni z jiného důvodu, nejspíš by tam tak jako tak šel pěšky. Rozrušení vedlo k neopatrnosti a čaroděj věděl, že neopatrnost je právě teď příliš nebezpečná. Měli štěstí, že se jen vrátili na start. Příště by se mohli zhmotnit třeba uprostřed zdi nebo podlahy.

Dveře, kterými chtěli Dru a Sharissa projít, blokovala obrovská kovová postava. Měla jen hrubě naznačené rysy, vzdáleně připomínající psa. Monstrum stálo na dvou zavalitých nohách a ve dvou velikých rukách drželo štít vyšší než jeho pán. Štít zdobil stylizovaný gryf.

Sharissa pronesla jediné slovo. Přestože ho jen zašeptala, golem rozuměl. Ustoupil stranou a pokorně před pánem a paní poklekl.

Dru se na neživého sluhu podíval s odporem. „Tos ho naučila ty?“ zeptal se.

Na jinak dokonalé tváři jeho dcery se mihnul provinilý výraz: „Až dnes ráno! Jenom jsem si myslela, že to bude zábavné, vidět tak strašlivě vypadajícího tvora, jak se chová zdvořile.“

„Už to nebude dělat.“ Ostatní vraadové by se mu za ta slova vysmáli. Připadalo jim samozřejmé, že před nimi golemové na jejich rozkaz pokleknou. Druovi se to však zdálo příliš absurdní. Na rozkazování kusům kovu, které dokázaly chodit a zabíjet, nebylo nic velkolepého. Golem byl pořád jen hračka.

Další známka toho, jak moc se změnil. Kdysi by se smál i on.

Golem tiše vstal, příkaz jeho pána teď pro něj byl zákonem. Oba vraadové pokračovali; mohutné dveře se před nimi otevřely.

Svatyně jednotlivých vraadů byly mnohem osobitější, než jak se jevily zvenčí. Na jejich zařízení a zabezpečení se aktivně podílelo podvědomí. Tady čarodějova mysl svobodně jednala a tvořila, ale s proměnlivými výsledky. Dru věděl, že v komnatách svých protějšků je možné očekávat cokoliv, co si jen lze představit… a často i nepředstavitelné.

Naproti tomu Druovy vlastní komnaty byly zcela prázdné, tedy s výjimkou nesčetných krystalů všech tvarů a velikostí, kroužících či plujících všude kolem.

Drahokamy představovaly pouze fyzickou stránku kouzla, které zatím bylo vrcholem jeho práce. Od chvíle, kdy objevili zemi za závojem, Dru vyklidil veškeré vybavení, patřící k minulým experimentům – některé předměty protestovaly – odsunul vše stranou a začal zkoumat charakter stínového světa. Zatímco ostatní naplano upírali moc proti jeho přízračným hranicím, Dru a pár trpělivějších vraadů hledali odpovědi pečlivým studiem. Toto studium přineslo, jako vedlejší výsledek, znovuobjevení – ne objev, jak tvrdil Barakas – metody cestování ka. Staří vraadové ji znali, ale z mlhavých důvodů, které nikdo nedokázal vysvětlit, byla brzy poté, co odešla zakládající generace vraadské rasy, zapomenuta. Objevil i mnohá další tajemství, všechna však bledla tváří v tvář největší výzvě. Tvrdohlavý čaroděj pořád věřil, že existuje způsob, jak se dostat na ono druhé místo i fyzicky.

Možná teď…

Dru a jeho dcera zvědavě sledovali vzory vytvářené vznášejícími se krystaly. Jak doufal, Sharissa uspořádala základní krystaly, které byly větší a zpravidla se držely na místě, do požadovaného vzoru. Taková věc se musela udělat ručně a on musel na setkání, takže to nemohl udělat osobně. Sharissa byla tak skvělá pomocnice, jak jen mohl doufat, i když bývala občas náchylná k dennímu snění. Brzy už bude moci provádět vlastní pokusy a…

Ale to se stane, jen jestli dokáží najít řešení dřív, než Nimth začne ve smrtelným křečích stahovat vraady s sebou do záhuby.

Doplňkové krystaly, které byly uspořádány tak, aby zachycovaly přirozené vyzařování sledovaných věcí a zaznamenávaly ho pro pozdější potřebu, se vznášely ve složitém svazku spirál v blízkosti ohniska. Tvořila ho černá koule o průměru jedné stopy, dohlížející na blízké oblasti kolem jeho panství. Naposledy studovali právě tu oblast, kde Dru zahlédl trhlinu.

Čaroděj si hned na počátku výzkumů uvědomil, že se zajímavé věci vždycky dějí poblíž nestabilních oblastí. Nedokázal říct, co je příčinou a co důsledkem – o tom by se dalo diskutovat. Zdálo se však, že jsou propojeny jako hlava a ocas magického tvora.

Přelétl pohledem myriády barevných vzorů a tvarů ve spirále, uvědomil si, že došlo ke změnám a přemítal, co asi odhalí. Krystaly stále zaznamenávaly informace, takže teď nemohl než čekat.

Tu si všiml jisté nepravidelnosti.

Díval se na tři krystaly, dva zlaté a jeden tyrkysový, které neměly být součástí spirály.

„Sharisso,“ začal tiše, zatímco studoval možné následky chyby. „Stalo se něco se spirálou? Selhalo kouzlo? Pokusila ses ji bez mého vedení znovu vytvořit?“

Dcera znala otce, a tak počkala, až vyčerpá všechny otázky. Když Dru umlkl, stále soustředěný na vířící krystaly, odpověděla: „Spirále se nic nestalo, otče. Ty tři jsem přidala já sama.“

Otočil se; nevěřil vlastním uším: „Tos udělala z vlastní vůle?“

„Dává to smysl, otče. Vidíš, jak ladí s ametystem a smaragdem pod sebou?“

„To nemůžou! Jejich připojení by znamenalo…“ Muž v šedém plášti tam stál s otevřenými ústy a jen zamrkal. Nově přidané krystaly se skutečně sladily s krystaly, o kterých se Sharissa zmínila, a navíc mnohem lépe, než by věřil. Ale… „To není možné!“

„Funguje to!“

„Spirála měla ztratit stabilitu, měla vybuchnout!“ Dru spirálu obešel a odvážil se dotknout jednoho ze zlatých drahokamů. Pulsoval v dokonalé harmonii s ostatními. „Tahle kombinace nikdy předtím nevydržela!“

Sharissa necouvla: „Viděla jsem, že to bude fungovat, jakmile jsem začala upravovat primární krystaly. Vždycky jsi mě učil, že mám být iniciativní.“

„Ale ne takhle.“ Stále ještě užaslý Dru ustoupil dozadu. Opravdu fungovaly. Práce s krystaly byla velmi ožehavá, dokonce i pro mocné vraady. Mnozí z čarodějů s tímhle druhem magie vůbec nedokázali úspěšně pracovat. Schopnost pohnout horami a rozervat přitom přírodní zákony Nimthu – tedy jejich zbytky – byla mnohem jednodušší. Vyžadovalo to jen moc a vůli. K práci s krystaly byly nutné trpělivost a obratnost. Sharissino umění vidět, co potřebují, znamenalo rozvinuté dovednosti, které brzy předčí otcovy.

Bylo v tom však víc, než co šlo vidět pouhým okem. Dru se zahleděl na jinou rovinu.

Svět zůstal stejný, teď však spatřil potrhané vzory svazující Nimth. Spirály, kdysi úhledné a uspořádané, se znovu pospojovaly náhodným způsobem, jak se svět sám přirozeně pokoušel opravit poškození, které mu bezohlední vraadové způsobili. Věci už však byly dávno neopravitelné.

Všechno vypadalo jako předtím, dokud se Dru nepodíval blíž. Pak zaznamenal rušivá vlákna, moc, která se vynořovala odnikud a vetkala se do přediva Nimthu.

Ale odkud?

Odkud jinud? Dru sledoval vetřelce tak daleko, kam až mohl, a zjistil, že se všechno ztrácí ve stejném bodě. Na místě, kde viděl trhlinu.

Vraadové se bezúspěšně snažili prorazit do zahalené říše… a tady to máme, průnik do jejich vlastní země!

IV.

Gerrod stál na rovině, na které pracovala skupina Tezereneeů, vedená bratrancem Ephraimem. Zajišťovali pro klan a jeho spojence těla, která budou v nadcházejících dnech potřebovat. Ostatní vraadové ještě nevěděli, že nezbytným předpokladem pro jejich přežití bude důkaz oddanosti synům draka.

Přišel sem, aby alespoň dočasně unikl otcovu hněvu. Otec byl rozzuřený od chvíle, kdy zjistil, že ten cizinec Zeree opustil město. Gerrod cizího čaroděje obdivoval, a zároveň jím pohrdal. Obdivoval ho za to, jak vzdoroval Barakasovi, a za to, že jim poskytl tak neocenitelný výzkum. Pohrdal jím jakožto někým, kdo není členem klanu, a jako slabým mužem, pokud šlo o jisté nezbytnosti. Přesto byl Dru Zeree zatím jediným člověkem, před kterým si Gerrod troufal přiznat některé pocity. Neřekl mu všechno, dalo se však bezpečně předpokládat, že tak bystrý muž jako Zeree dokáže hodně přečíst už z tónu hlasu.

Hlubší pravda byla, že na rozdíl od mnoha poslušných příbuzných mladý Tezerenee nijak netoužil žít ve světě přetvořeném neustále rostoucí náboženskou vášní svého předka. Vlastně netoužil žít nikde poblíž otce, dračí duch sem, dračí duch tam.

Konečně Ephraim vstal ze středu pentagramu, vyrytého v zemi. Zbroj mu na těle podivně volně visela. Gerrod se netrpělivě zamračil; stál tu už skoro dvacet minut, příliš dlouho na zdvořilé čekání. V tom byla jedna z potíží. Cítil se ve vlastním klanu jaksi mimo, nepotřebný, jako pouhý Rendelův pomocník. Navzdory veškeré práci, kterou osobně udělal.

„Co chceš?“

Hlas byl děsivě prostý jakýchkoliv emocí, což bylo mezi násilnickými Tezerenee cosi strašně cizího. Než Gerrod odpověděl, pečlivě si bratrance prohlédl. Ephraim vypadal bledý a ztrhaný, stěží jako ten mohutný, větrem ošlehaný muž, který sem před třemi dny dorazil. V očích měl nepřítomný pohled, při kterém Gerroda zamrazilo.

„Cítil jsi, když Rendel převzal prvního golema?“

„Ano. Bylo to pro něj bolestivé.“ Ephraim se mu nedíval do očí, ale zíral kamsi za jeho rameno.

„Provedli jste tedy změny?“

„Ano.“

„Za jak dlouho můžete začít s dalšími?“

„Skoro tucet už jich je hotových.“ Na bledém obličeji se objevil slabý, spokojený úsměv.

„Už?“ Gerrodovi to vyrazilo dech. Není divu, že je bratranec tak bledý, pokud tak tvrdě pracovali na hostitelích pro vraadská ka.

„Zdálo se, že není důvod čekat. Je to celkem… zábavné.“ Matný úsměv zůstal na tváři, jako by ho tam její majitel zapomněl.

Gerrod věděl, že tuhle zprávu bude muset otci sdělit osobně. S tímhle si nemohl dovolit váhat, přestože nijak netoužil po tom, aby se přechod podařil. Nešlo jen o pokrok ve vytváření golemů, ale i o úsilí, které skupina vyvinula. Pokud se dalo soudit podle Ephraima, muselo to být strašlivé napětí. Kdyby se něco nepodařilo a ukázalo by se, že je to jeho chyba, Barakas by ho potrestal.

„Budete potřebovat pomoc. Otec pošle náhradníky na místa těch, kdo nemůžou pokračovat.“

„Ne!“ Bílá, studená ruka se natáhla a popadla Gerroda za zápěstí. „My neselžeme! Tohle je náš úkol!“

Bratrancovy oči jasně plály. Gerrod vykroutil ruku ze sevření. Ephraim se mu konečně podíval do očí. Vraad v kápi neměl chuť hledět do nich příliš dlouho.

„Jak si přeješ, Ephraime. Ale kdybys něco potřeboval, musíš…“

Přerušil ho stejně monotónní hlas jako předtím: „Víš, že by mělo být možné vzít část ka a udržovat ho, i kdyby mezitím ten, komu patřilo, zemřel? Mluvili jsme o tom s ostatními. Tak by nikdo doopravdy nezemřel. Mohli by být povoláni, golemové by se dali použít jako dočasné nádoby, a mohli by být přinuceni…“

„O čem to mluvíš?“

Ephraim se utišil: „O ničem. Zjistili jsme, že teď potřebujeme jen část našeho já, a tak se o tom bavíme. Pokaždé to stojí méně námahy. Možná se Dračí říši přizpůsobujeme.“

Gerrod slyšel víc než dost. Možná je to čím dál snazší, ale pokud ostatní vypadají stejně jako jejich vůdce, je zjevné, že už to celou skupinu přivedlo k šílenství. Pochyboval, že by jeho pán poslal někoho na vystřídání, dokud nezačnou umírat. Proč plýtvat dalšími? Otci bude stačit, jestli Ephraim a ostatní přežijí dost dlouho, aby mohli dokončit úkol.

Zahalil se do matného pláště a znovu se stal víc stínem než člověkem. Ephraim o krok ucouvl. Gerrod zaváhal a pak řekl: „Informuji otce o vašem úspěchu a o tom, že jste si jistí, že dokážete pokračovat.“

„To bude dobře.“

Možná zemřou a nikdo to ani neuvidí, pomyslel si Gerrod. Kdyby jen existoval jiný způsob než otcův, mohl bych… stočil se do sebe, s podivným zaváháním, které cítil už při několika posledních teleportacích, jako by si kouzlo přálo nefungovat. Podařilo se však, takže bratrance i s ostatními vděčně opustil.

Ephraim počkal, dokud Gerrod neodešel. Potom se mlčky vrátil do středu pentagramu. Ostatní společně vzhlédli, a kdyby je někdo pozoroval, vypadali by jako jediná mysl s jedenácti těly… mysl, která už nebyla Tezerenee.

* * *

Dru si prohlédl informace, které mu krystaly shromáždily, a porovnal je s těmi, které sesbíral dřív. Objevovaly se jasné známky možného průlomu, nicméně tu byly odchylky, které ještě pořád nedávaly smysl.

Nedávaly smysl, pokud…

Vzpomněl si na změnu ve vzoru, který vypracovala Sharissa. Vzoru, který neměl být stabilní. Pronikající síly z druhé říše ovlivňovaly přirozený řád jeho vlastního světa stejně jako vraadská kouzla, ale neničily ho. Je možné, že mu to nedává smysl jen proto, že jeho mysl odmítá přijmout fakt, že bylo předivo Nimthu silami z venku pozměněno?

„Změna v přirozeném řádu, jaká nemá obdoby,“ zamumlal.

„Co uděláš teď?“

„Co my uděláme? Takhle se na mě nedívej. Začínám si myslet, že toho víš víc než já… nebo za chvíli budeš vědět. Kromě toho, to, co bych rád udělal, vyžaduje dva lidi a myslím, že nejspíš budu věřit tobě.“

Když jí to došlo, užasle otevřela oči: „Ty si myslíš, že můžeme přejít!“

I teď předvídala jeho další kroky. Dru ukryl smíšené pocity za úsměv. „Mohlo by to být možné. To, co musíme udělat, je dostat se k bodu, kde se síly z druhého světa spojují a vytrácejí. To bude, doufám, slabé místo.“ Bylo taky docela možné, že díky spojení moci Nimthu a druhé říše bude ono místo naopak nejsilnějším článkem. Pokud to tak bude, mohl by Dru zjistit, že mlátí do zdi tak pevné, že by ji nedokázali prorazit ani všichni vraadové dohromady, i kdyby byli schopní spolupracovat.

„Budeme tam muset jít pěšky?“

Zvážil možnosti. „Neodvážím se zkoušet teleport, obzvlášť ne po tom, co jsem viděl a co potvrdily i krystaly.“ Zvedl obočí. „Můžeme tam jet.“

Sharissa pochopila, co tím myslí. „Osedlám je!“

Dru ji sledoval, jak chvátá pryč, dětská radost v přímém kontrastu k elegantní tváři a postavě. Jedna věc, ze které nikdy nevyrostla, byla její záliba ve tvorech ve stájích, a obzvlášť v koních. Koně byli vzácní a krásní tvorové, vyšší než Dru, a všem kromě jeho dcery naháněli strach. Sharissa na nich zkušeně jezdila, bez pomoci magie. Nebyli sice tak silní nebo majestátní jako gryfové, byli však rychlejší a přátelštější.

Zatímco Sharissa vyrazila za svou prací, Dru sáhl myslí a posílil spojení mezi sebou a Sirvakem. Důvěrníkova mysl se otevřela; věděl, že přijdou rozkazy. Dru mu řekl, co mají v úmyslu zkoumat a jak dlouho budou pryč. Zvíře ho však překvapilo – místo aby vzalo vše na vědomí a vrátilo se k povinnostem, protestovalo.

Pane! Vezmi Sirvaka s sebou! Bude potřeba!

K tomuhle ne, příteli. Jdu to jen prozkoumat, jak jsem to už dělal dřív.

Neopouštěj Sirvaka! Sirvak bude hlídat!

Máš povinnosti tady! Už dost! Co to do tebe vjelo?

Tvor trucovitě umlkl. Rozčilený Dru kontakt přerušil. Jako by neměl i tak dost potíží! Teď mu dělá starosti i Sirvak!

„Otče, koně jsou připravení.“ Spolu se Sharissinými slovy zaslechl i ozvěny zvuků zvířat, kopyta bušící o tvrdou zem a frkání dvou mohutných hřebců.

„Jsem na cestě.“

Cesta do stájí netrvala tak dlouho jako jindy, především proto, že čaroděje poháněla touha být s tím brzy hotov. Sharissa čekala u vchodu do hlavních stájí, s jedním koněm na každé straně, otěže v rukou. Ani teď nepoužívala žádná kouzla, jen vlastní šarm a zručnost. Nemohla za to ani krotkost koní. Jeden vraad – nebyl to ten cynik Krystos? přemítal Dru – kdysi zjistil, že tahle zvířata jsou ohledně toho, koho k sobě pustí, velmi vybíravá. Krystos aspoň unikl s nedotčenými prsty. Několik jiných arogantních návštěvníků, zvaných i nezvaných, už zjistilo, že Druovy stáje nejsou místem, kde by měli svoji aroganci ventilovat. Zvířata, stejně jako jejich pán, s chutí oplácela rány… a byla pečlivě chráněna vrstvou kouzel.

„Sirvak byl rozčilený?“

„Ano. Jak to víš?“

„Prostě mi to tak připadalo. Celou dobu toho chudáka vnímám. Proč ho nevezmeme s sebou, otče? Hrad se umí dost dobře bránit i sám.“

Dru zamítavě zavrtěl hlavou: „A Sirvak ho bude bránit výborně. Nikdy nepodceňuj ostatní, Sharisso. Každý vraad má protivníky a ti protivníci stále hledají slabiny jeho obrany. Když tu bude Sirvak, bude to, jako by bojovali se mnou… a sama víš, jak se jim v tom prozatím dařilo.“

Sharissin trvalý úsměv se ještě rozšířil. Přestože byl otec od jejího narození mírnější, nebylo radno ho podceňovat. Dru byl po lordu Tezereneem jedním z nejuznávanějších vraadů. Dokonce i jeho nejzavilejší protivníci si k němu občas přicházeli pro pomoc a radu.

Dru se chopil otěží většího koně a nasedl. Oba dva hřebci měli stejnou postavu i barvu – hrdí, kaštanoví koně, vyšlechtění pro rychlost a boj. Dru se rozhodl nezasahovat při jejich chovu kouzly a ke svému potěšení zjistil, že výsledek předčil původní představy. Stejně jako s mnoha věcmi během posledních let, i tady objevoval rozmanité radosti v tom, že dělal věci bez použití kouzel.

Jakmile byli připraveni, Dru pobídl koně vpřed a Sharissa ho následovala. Chladný vítr ve tváři čaroděje pomalu uklidnil. Pro jednou šly věci tak, jak chtěl, a jestli se jeho teorie potvrdí, vraadové se nebudou muset klanět vůli lorda Tezereneeho. Jistě, Barakase to rozčílí, ale Drua nijak netrápilo, že svému „partnerovi“ rozbije sen. Dovolil, aby se situace vyvíjela tak, jak se vyvíjela, jen proto, že původně neviděl žádnou jinou cestu. Teď už nebude přechod nutný.

Nebe znovu zaburácelo, vytrhlo ho ze zamyšlení a přinutilo vzhlédnout. Poprvé za celé měsíce nebi dominovala tmavá, zlověstná zelená. Dru se zamračil, když si vzpomněl na prudké změny, které to s sebou přineslo posledně. Převaha kterékoliv barvy byla pro Nimth špatná. Nejlepší vždycky bylo, když byly obě víceméně vyrovnané.

Změnu mohlo způsobit pouze rozsáhlé použití vraadské magie. Dru znal jen jednu příčinu… Kouzla klanu Tezerenee, trhající hranice a zasahující i za ně. Pokud si Dru vyložil průvodní jevy správně, velký přechod urychloval umírání světa. Teď byla víc než kdy jindy zřetelná důležitost jeho vlastního plánu. Bezděčně pobídl koně.

„Otče!“ zavolala náhle Sharissa. Její hlas částečně ztlumilo pokračující hřmění.

Opatrně se k ní otočil, tak aby kůň zůstal na bezpečné stezce, a spatřil, co ji upoutalo.

Na sever od místa, kde právě byli, se v zemi otevřela trhlina. Teď byla malá, sotva víc než jizva, ale každou vteřinou se rozšiřovala. Stěny na obou stranách rostoucí strže se drolily, takže dolů pršely kameny a hlína. Druovi by to nevadilo, kdyby trhlina neprocházela blíž kolem jeho vlastního panství než jakákoliv jiná nestabilita předtím. Cestou zpět ji koně možná už nedokáží přeskočit. Byl by nucen použít magii… a tak blízko nespolehlivému území.

Komplikace a pohromy; zdálo se, že se jich nikdy nezbaví. Dru doufal, že aspoň průnikový bod bude klidný, jako oko bouře.

Kůň klopýtl, až Dru málem pustil otěže. Stezka byla skalnatá a stoupala výš, než si vzpomínal. Když zatáhl za uzdu, aby zpomalil, zvíře se s ním nepřelo. Sharissin hřebec je dojel a zpomalil. Mladá žena udělala to, co otec.

Zvedal se vítr, velmi podobně jako předtím ve městě. Zdálo se však, že nikam nemíří; útočil na skupinku ze všech stran, měnil se s každým nádechem. Dru proklínal vlastní netrpělivost, protože pláště nechali doma. S jistou úzkostí natáhl ruku a přivolal pro každého jeden.

Přes ruku se mu objevily dva hnědé pláště s kapucemi. Sharissa si vzala svůj, vděčně si ho oblékla a přitáhla si kapuci přes bouřlivé vlny vlasů. Dru si oblékl druhý, ale kapuci zatím nechal dole. Chtěl ho prostě z opatrnosti.

„Jak daleko ještě, otče?“

Dru ukázal na hřeben. Přestože oba sledovali základní předivo Nimthu, hřebenem se prořezávala podivná vlákna moci a vystupovala ven někde na druhé straně, úplně skrytá. „Za tím hřebenem! Tam musela ta průrva vzniknout!“

„Ale to bylo jinde!“

„Moc… proud z jiné říše… se rozšiřuje, když projde do Nimthu! Průrva byla nejslabší bod, možná ji vytvořila nějaká vlna! Ještě nevím!“

Dál rozmlouvali, zatímco pobízeli koně kolem trhliny. Když se přiblížili k cíli, vítr se znovu náhle změnil; tentokrát téměř úplně utichl. Ve skutečnosti byl vzduch tak nehybný, že měl Dru pocit, jako by vjel do nějaké hrobky. Jedinými zvuky kolem byly údery kopyt o uvolněné kameny a dech jezdců a koní.

„U Serkadiona!“ Dru přitáhl uzdu, protože se kůň začal při pohledu na znepokojivou krajinu před nimi plašit.

„To je…“ Sharissa naprázdno otevírala ústa, až nakonec nechala ticho, ať mluví za ni.

Dru už viděl přízračné země třikrát, ale nepřestávaly ho ohromovat. Část jeho mysli, která stále fungovala, chápala, jak se musí cítit Sharissa, která nikdy nic takového neviděla.

Hřeben, jenž byl skutečnou částí vraadského světa, byla ostrý, stoupal do výšky a táhl se daleko. Tu a tam stálo pár pokroucených stromů a podobně znetvořených keřů. Nebyla tu ani stopa po zvířatech. Tvořila ho víceméně jen šedohnědá hromada skály a kamení, která stěží stála za pohled.

Ne tak hřeben druhé říše.

Na jeho úpatí jako by stál na stráži přelud lesa, vysoké a silné stromy. Když se Dru podíval blíž, viděl, že les zasahuje přímo do hřebene, stejně jako linie moci na druhé straně. Průsvitná tráva, která by čaroději sahala po kolena, se vlnila tam a zpátky, jemně pročesávaná větrem, který vál tam, ale na Nimthu ne. Kousek dál prolétlo cosi drobného, jakýsi pták, i když vypadal jen jako stín. Nad tím vším ležela zvláštní mlha, takže obě oblasti působily rozostřeně.

„Je to strašidelné… a krásné,“ řekla konečně Sharissa.

„Ano.“ Dru se zavrtěl; věděl, že ztrácejí drahocenný čas. „Zůstaň, kde jsi. Já chci jet dál.“

„Otče! To nemůžeš! Tohle není jako ty ostatní, pronikající moc…“

Už sesedal. „Nemůžu najít to, co chci, pokud tím neprojdu.“ Nebyla to úplně pravda, nedokázal však odolat. Tohle nebyl pevný, naprosto skutečný horský štít, který zahlédl předtím, přesto to byl zatím nejúplnější obraz. A ještě důležitější bylo, že průsečík byl téměř na dohled. Tam se dozví nejvíc.

Dru natáhl ruku s otěžemi k Sharisse, ale pak usoudil, že bude lepší mít koně u sebe. Zašeptal zvířeti krátké kouzlo a uklidnil ho, kdyby pro něj byla nepřirozená krajina příliš rozčilující.

„Buď opatrný.“

„Budu. Ty hlídej. Kdybys viděla něco neobvyklého, dej mi vědět.“

Zasmála se: „Určitě.“

Pomalu vešel do oblasti chaosu, koně za sebou. Ostražitý kouzelník si všiml, že dokonce i zem má přízračný protějšek. Dvakrát stoupl do dolíku, který nepovažoval za součást své reality, a jednou skoro upadl, když se to, co nepovažoval za pevný podklad, ukázalo být o něco pevnější součástí jeho vlastní reality.

Průhledná travnatá louka ho vyzývala, ať vstoupí. Po krátkém zaváhání vykročil vpřed. Když nenašel nic než pevnou půdu svého světa, začal být odvážnější.

Všude kolem sebe začínal cítit vibrace. Byl blízko vstupu cizích vláken moci. Z jakéhosi důvodu, kterému nerozuměl, pocítil při pomyšlení na použití vraadských kouzel veliký odpor. Nijak netoužil seslat kouzlo, ale onen pocit se ho stejně držel. Dru se uklidnil a zatlačil nečekanou emoci do podvědomí. Pořád ho otravovala, ale ne hůř než slabá bolest hlavy.

Asi v polovině louky se Dru zastavil. Les byl teď mnohem pevnější a získával nádech barvy. Linie se přece jen sbíhaly přímo v lese, on však pořád ještě nedokázal rozeznat kde.

„Otče!“

Dru se prudce otočil, uviděl však jen Sharissu a druhého koně. Nevypadala vyděšeně, jen znepokojeně. Čekal, až něco řekne nebo udělá.

Sharissa ukázala na vrcholky stromů, kterých si Dru víceméně nevšímal. Bylo těžké ji slyšet; zahalená říše jako by tlumila zvuk. Jediné, co dokázal z jejího křiku a gest pochopit, bylo, že zahlédla mezi stromy něco velkého. Mistr čaroděj se otočil a déle než minutu je zkoumal, čekaje na známky toho, co jeho dcera zahlédla. Pak ho však přemohla vlastní netrpělivost, obrátil se k ní a pokrčil rameny. Pořád vypadala rozčileně, ale naznačila mu, že pokud chce, může pokračovat.

Jeho kůň se teď navzdory kouzlu začal vzpouzet. Dru pevně uchopil otěže a mluvil k němu. Pomalu zvíře zase uklidnil. Když se konečně mohl znovu podívat k lesu, vypadaly stromy ještě skutečněji než předtím. Teď si už mohl skoro představovat zvuky zvěře.

Jen pár metrů od prvních stromů se Dru zastavil. Krajina Nimthu už nebyla skrz kmeny vůbec vidět; klidně mohl stát na okraji opravdového lesa, přestože v jeho světě už žádný nezůstal. Dru vedl zdráhajícího se koně dál, až popošel na dosah nejbližšího stromu. Pomalu a opatrně natáhl ruku.

Ruka prošla čímsi hustým jako bláto. Jako by tu strom byl, ale ne úplně.

Kůň se vzepjal a divoce zaržál.

Na zaskočeného vraada se sneslo cosi velkého jako člověk, s rozpětím křídel delším než zdivočelý hřebec. Dru viděl, jak se na něj vrhají ruce a nohy s pořádnými spáry a zobák, který jistě trhal maso. Útok byl tak nečekaný, že nedokázal udělat víc než zvednout paže v chabém pokusu krýt se před vzdušným monstrem. Měl na sobě vrstvu kouzel, která by ho měla ochránit, ale měla by a ochrání jsou dvě různé věci. To, co na něj útočilo, byl tvor z druhého světa a nedalo se říct, jakou moc má.

Druovým tělem projela podivná bolest. S úžasem sledoval, jak útočník propadl skrz něj. Čaroděj v tom šoku zapomněl, že všichni tvorové ze země za závojem budou stejně hmotní jako jejich země samotná.

Vypadalo to, že okřídlený děs doletí až dolů a potluče se o přízračnou zem. Pak ale tvor nějak dokázal mávnout křídly tak silně, že se udržel nad zemí. S velikým úsilím se rychle zvedl do vzduchu a zamířil zpátky k lesu. Během celé doby čaroděj neviděl víc než změť křídel, peří a končetin; teprve když útočník mizel v korunách stromů, měl Dru příležitost dobře se na něj podívat.

Byl to pták, ale zároveň i člověk. Mohlo to chodit po zadních a brát věci do rukou, tím si byl jistý. Vestoje to bylo skoro stejně vysoké jako on. Podle schopnosti reagovat na vlastní chyby a z téměř lidské podoby usuzoval, že je to i inteligentní. Jestli je to tak, pak vysněná dračí říše lorda Tezereneeho možná nebude tak idylické místo… ačkoliv synové draka by se mohli doopravdy těšit na boj se skutečným nepřítelem, pro změnu. Možná Barakas ví, co vraady čeká.

Do jeho snění náhle pronikl sotva slyšitelný, vyděšený Sharissin hlas: „Otče! Jsi v pořádku? Otče?“

Čaroděj se rozhlédl po koni. Nebyl tady. Vraadovi se to z nějakého důvodu nezdálo. Jeho kůň tu někde musí být. Dru by měl být přinejmenším schopný ho ucítit. Ať se však snažil, jak chtěl, po koni ani stopy. Jako by kůň zmizel…

„Otče! Ublížilo ti to? Myslím, že to bylo to, co jsem viděla!“ Sharissa přitáhla koni uzdu a seskočila. Přihnala se k Druovi a pevně ho objala. Opřela si slzami zmáčenou tvář o jeho hruď: „Byla jsem si jistá, že jsi mrtvý! Bylo to těsně nad tebou a já jsem si najednou vzpomněla, že to musí být přízrak, stejně jako ta země, ze které pochází, a…“

„Tiše, dítě. Zhluboka se nadechni a uklidni se. Jsem v pořádku. Jak jsi říkala, byl to jenom přízrak. Dokonale neškodný.“ Dru mluvil k dceři, ale v duchu se pořád soustředil na ztraceného koně. Je možné, přemýšlel, že by zvíře už nebylo na Nimthu? Mohlo by…

„Sharisso,“ pohladil ji po stříbrně modrých vlasech. „Můžeš mi říct, co se stalo s mým koněm? Viděla jsi, kam utekl?“

Mladá vraadka se pomalu ovládla a podívala se na otce: „Tvůj kůň? Ty ho nemůžeš najít?“

„Nevidím, kam zmizel.“

„To není možné!“ S odhodláním mládí soustředila síly na hledání zaběhlého hřebce. Po chvíli se zamračila a prohlásila: „Máš pravdu! Nikde necítím jeho přítomnost. Myslím, že jsem ho viděla…“ Zaváhala, v duchu si přehrála zmatenou scénu. „Myslím… otče!“ Vykulila oči. „Utekl do lesa!“

„Jak jsem si myslel.“ Dru se otočil k lesu. Pořád ho prostupovala řídká mlha, ale právě teď vypadal skutečněji než krajina, kterou nahradil.

„To je jedna z těch trhlin, o kterých ses zmínil?“

„Možná. Musím se jít podívat.“

Sharissa přikývla: „Zřejmě budeš v bezpečí, když se tě ti tvorové nemůžou dotknout, ale buď opatrný!“

„Budu, i kdyby to znamenalo používat kouzla. Chci ale, abys ses vrátila tam, kde jsem tě nechal, a tentokrát tam zůstala. Sleduj vlákna… jestli se změní, chci to vědět, až se vrátím.“

„Dobrá.“ Sharissa s jistým zdráháním poslechla příkaz. Dru se přinutil počkat, dokud nebude za hranicí průsvitné louky, a potom se otočil zpět k temným stromům.

Jako vraad by se neměl ničeho obávat, přesto cítil, jak mu srdce divoce buší, a slyšel vlastní zrychlený dech, jako by ten zvuk někdo tisíckrát zesílil. Tyhle dva pocity už mi začínají připadat normální, pomyslel si čaroděj kysele. Zvědavost ho přesto neopouštěla. Opatrná zvědavost, jistě, ale zvědavost to byla.

Dru vstoupil do lesa.

* * *

Těsně za prvními stromy se zastavil. Ztratit se by znamenalo vyvrcholení všech jeho potíží. Čaroděj sáhl do kapsy pláště a vytáhl malou, lesklou krychli. Bylo to něco jako maják, který postupně vytvořil během několika posledních let, aby mu mohl dát opravdu velkou sílu. Měl v úmyslu předat ho dceři, ale v rozrušení na to zapomněl. Když ale bude vědět, kde je kraj lesa, poslouží mu maják stejně dobře. Kůň se možná jeho vnitřnímu zraku ztratil, ale tahle věcička se neztratí. Pomůže mu bezchybně se sem vrátit. Položil ji na místo, kterým prošel, a ujistil se, že je bezpečně uložená. Cítil se jistěji. Vyrazil, zrychlil krok a úzkostlivě vyhlížel první známku toho, že se konečně dostal k bodu průniku.

Kráčel mezi vysokými stromy a pečlivě sledoval, kudy jde. Přestože ho krychle povede zpět, neupozorní ho na překážky, se kterými si bude muset poradit, ani na tvory, kteří můžou číhat v samotném lese. Sharisse se o tom nezmínil, jestliže je však les čím dál pevnější, i jeho obyvatelé, včetně létající nestvůry, která na něj zaútočila, budou následovat. Dru musel mít připravené kouzlo, jen pro jistotu, ale doufal, že ho nebude potřebovat. Bylo možné, že na tomhle místě nebudou jeho kouzla řádně fungovat.

Dru teď byl několik metrů v lese, ale ztracené zvíře pořád necítil. Ještě horší však byla nová překážka. Zdálo se, že se tady v lese linie stáčejí, zahýbají doprava a tu a tam protínají stromy. Z nějakého důvodu pořád neviděl průsečík. Jeho vraadský temperament, který předtím Dru považoval za naprosto zkrocený, se toho dne už podruhé vzbouřil a zaplavil ho zlatou aurou jeho vlastní čarodějné moci. Tím se ovšem narušil jeho pohled a zdeformovalo vidění linií, které sledoval. Vraad se zhluboka nadechl a potlačil vztek. Teď ne. Ne tak blízko cíle.

Musel být blízko, i přes tuhle poslední potíž. Dru si to stále opakoval v bezděčné litanii.

Byl v pokušení projít skrz stromy, co nejkratší cestou, ale usoudil, že by to nebylo bezpečné. Šedé kmeny byly pevnější a mohl by se snadno ocitnout v pasti uzavřený v některém z nich. Nepěkná a nedůstojná smrt.

Někde před ním zaržál kůň. Kupodivu ho stále necítil v mysli.

Čaroděj se náhle podivil, jak daleko už došel. Už musí být blízko druhý hřeben, ten, kterým les prostupoval, jako by horu tvořil jen vzduch, a ne pevná skála; Dru ho však nemohl najít. Nebe skoro nebylo vidět skrz baldachýn, tvořený vrcholky stromů. Ve slabém světle bylo těžké najít cestu… ale aspoň necítil nejmenší pokušení přizpůsobit si zrak tak, aby tmu kompenzoval. Mohl by se místo toho oslepit.

Jedna myšlenka, kterou okamžitě zahnal, byla možnost, že vešel do hřebene. Dru byl na Nimthu, stejně jako hřeben. Pokud potřeboval důkaz, do které reality patří, stačilo podívat se na mihotavé, matně šedé stromy kolem sebe.

Mihotavé? Matně šedé?

Les se rozplýval. Pomalu, ano, ale jistě. Vraad zaklel. Ztratil příliš času touláním v myšlenkách!

Odhodil opatrnost a rozběhl se, sleduje vlákno moci, jak to jen šlo. Stromy mu neustále překážely v cestě, skoro jako naschvál, ale Dru je pořád obíhal, přestože byly čím dál méně hmotné. Přesto čaroděj viděl, že se blíží. Některé linie už začaly splývat. Rozčilovalo ho, že nemůže dosáhnout cíle. Už jenom jeden dva kroky. To je všechno. Jenom jeden dva kroky.

A právě v tu chvíli se ukázalo, že se nemýlil. Dru našel průsečík… Nebo by se možná stejně dobře dalo říct, že si průsečík našel jeho.

Ožil mu přímo před očima, veliký, pulsující bod světla a temnoty. Když se zvětšoval, hořel jasně jako slunce. Když se zmenšoval, byl černý jako nejhlubší jeskyně. Dru byl přistižen, nic netuše, uprostřed kroku. Překvapeně se zarazil a ujela mu noha. Upadl dopředu a země – obě – se setkaly s jeho obličejem.

Cítil, jak se jeho pád pokouší zmírnit poduška z bujné trávy, trávy, která v krajině kolem nimthského hřebenu vůbec neexistovala.

„U Serkadiona…“ zaklení mu zamrzlo na rtech, když vzhlédl a spatřil před sebou ohromnou masu energie.

Temnota, čerň mnohem hlubší než tma lesa, rostla rychleji než její protějšek… a s každým zvětšením temnoty se les o něco víc vytratil.

Rozhodně neměl v úmyslu zjišťovat, co by se mu stalo, kdyby zůstal příliš blízko. Zvědavost je jedna věc, ale pud sebezáchovy nakonec zvítězil. Dru vstal a proklel svoji vraadskou aroganci, která ho přivedla do nesnází. Existovaly i jiné způsoby, jak se s tím vypořádat, jenže on je odmítal vidět, raději se chtěl na tajemství podívat osobně.A teď možná za chybu zaplatí.

S diskutabilní důstojností čaroděj utíkal směrem, odkud přišel. Tentokrát si nevšímal stromů a pádil skrz ně, v hloubi duše doufaje, že nenarazí na nějaký, který se rozhodne zůstat pevný. Tím by jeho útěk velmi rychle a velmi bolestně skončil.

Přízračné okolí se vytrácelo, ale mlha houstla. Stromy už nebyly víc než stíny, ale nevábná nimthská krajina nebyla o nic méně šerá. Bylo to, jako by byl lapen mezi světy, ale ve skutečnosti neexistoval v žádném z nich. Málem zpanikařil a Dru se uklidnil jen s největšími obtížemi. Prudce se zastavil. Doposud příliš nepřemýšlel, což mohlo být zrádnější než mlha. Někde tady je krychle, jeho maják na cestě zpět do reality. Musí jen vycítit její přítomnost.

Nic víc nebylo třeba; jenže to nešlo. Vyhledat krychli nebylo o nic snazší než vyhledat koně. Ať se otáčel kterýmkoliv směrem, jeho posílené smysly nic nenacházely. Čaroděj byl tak důkladně odříznutý od všeho, že mohl být klidně zahrabaný hluboko v zemi. Neviděl dokonce ani linie síly. Jako by byl polapen v jakési prázdnotě.

Měl jedinou možnost. Přestože ho cosi uvnitř varovalo, že vraadská magie mu může přinést záchranu stejně jako smrt, musel použít jediný nástroj, který mu ještě zbýval… pokud mu ještě zbýval.

Dru se stáhl do sebe a silou vyvolal teleportační kouzlo. Dřív ho dokázal provést zcela bezděčně, ale teď musel kouzlo provádět po kouscích, vynutit si každý úspěšný krok.

Poslední kousky krajiny – Nimthu i jeho přízračné sestry – se vytratily a zůstala jen mlha a podivná běloba, která vypadala jako čiré nic. Dru, tělo zkroucené bolestí, nepolevoval; věděl, že nebude v bezpečí, dokud znovu nestane na pevné zemi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zahalená říše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.