Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PaedDr. Dana Kutálková

Jak připravit dítě do 1. třídy

3., aktualizované vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5483. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Počet stran 200
Vydání 3., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4856-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9173-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9174-6 (ve formátu EPUB)

Třetí vydání – radost i starost

Jestliže druhé vydání knížky udělá autorovi radost, pak třetí je již důvodem k oslavě, zvláště jde-li o text popularizující odborná témata – je to informace o tom, že je srozumitelný a pro čtenáře inspirativní.

Radost je ovšem vzápětí zkalena tím, že je zvykem nevydávat znovu tentýž text, ale „doplněné“, případně „upravené vydání“. Autor proto musí přemýšlet, čím text, který považuje za hotový, ještě doplnit nebo jak ho upravit.

Čas běží, termín odevzdání textu se krátí, rozumných nápadů je jako šafránu. Mě tentokrát zachránil telefonát, jenž mi připomněl jeden příběh, vlastně příběhy dva…

Byl zhruba měsíc po začátku školního roku, když zazvonil v logopedické ambulanci telefon. Volala maminka chlapce, říkejme mu třeba Jirka, o kterého jsem se před nástupem do školy starala. Je teď ve druhé třídě, má problémy se čtením, psaním, počítá pomalu a často špatně, prostě mu to nejde. Paní učitelka začíná upozorňovat na problémy s pozorností i s chováním – potíže si chlapec zřejmě kompenzuje tím, že šaškuje, aby vynikl alespoň nějak. „Vy ho přece znáte dlouho, nemohla byste nám něco poradit?“

Během rozhovoru se mi začaly vybavovat podrobnosti toho příběhu – a také mi vytanul v paměti druhý, stejně starý kluk. Oba totiž začínali chodit do mé logopedické ambulance přibližně ve stejné době a měli skoro stejné obtíže. A při důkladném rozboru situace se ukázalo, že příčiny opožďujícího se vývoje řeči a bídné výslovnosti jsou také zhruba stejné. Dokonce i rodiny žily podobně – ideální stav pro srovnávací studii. To mě ale tenkrát nenapadlo, i když jsem si postupně začala uvědomovat, jak se další vývoj obou chlapců začíná čím dál víc lišit.

S Jirkovou maminkou jsme se dohodly, že přijdou a zkusíme něco vymyslet – mě ale vrtal hlavou osud druhého chlapce, říkejme mu třeba Michal. Dokumentace se ve zdravotnictví schovává dlouho, mohla jsem si tak připomenout podrobnosti tehdejší naší spolupráce, mimo jiné také díky pravidlu, které nás už na fakultě učil pan profesor Sovák – „zapisujte doslova“. Měl pravdu – autentické výroky oživovaly s překvapivou přesností řadu měsíců staré situace. Času na nácvik bylo dost, takže jsme mohli zpočátku vystačit s hraním her, jež rozvíjely jednotlivé schopnosti, zvolna jsme omezovali sledování televize a videa na únosnou míru a využívali jsme pořady i na podporu vyprávění, kresby atd., aniž si chlapec uvědomil, že je to z naší strany vědomé cvičení – bral to jako zábavu. Řada dovedností se postupně objevovala „sama od sebe“, protože jsme připravili pomocí her všechny schopnosti, které byly k dalšímu pokroku potřebné. Také nešlo všechno hladce, leccos jsem musela důkladně vysvětlovat, někdy jsme se neshodli v hodnocení dosažené úrovně, ale prokazatelně měnící se situace a ochota dítěte vyhrávat body a drobné odměny umožnila využívat „ jen“ preventivní postupy, jež jsou časově celkem nenáročné. V posledním předškolním roce již stačilo dokončit pouze nácvik, který je závislý na věku a tím na celkové zralosti (jako je třeba výslovnost R a Ř a příprava grafomotoriky). V podstatě jsme po celou dobu vystačili se systémem her a s běžnou předškolní přípravou. Na jaře jsme mohli konstatovat, že „už všechno umíme“ a že teď již nemusíme nic dělat, protože od září začnou povinnosti a musíme si to ještě užít.

V dokumentaci jsem našla i adresu a číslo telefonu, a tak jsem jednoho dne zvedla sluchátko a číslo jsem vytočila. První reakcí maminky bylo překvapení – „ale my přece nic nepotřebujeme, Michal mluví bezvadně, a ve škole je docela úspěšný“. Vysvětlila jsem jí, proč volám – vlastně jsem si chtěla ověřit, zda postupy, které jsme tenkrát používali, byly účinné a výsledek trvalý, zda tehdejší nácvik je s odstupem času hodnocen jako snesitelný a zda moc nezatěžoval běžný denní režim rodiny. Byl z toho nakonec dlouhý a příjemný rozhovor dvou žen, jež se delší dobu neviděly – úplně se totiž vytratily role terapeutky a matky klienta.

Také před návštěvou Jirky jsem si prošla celou dokumentaci – i tam byla řada autentických výroků… Zápisy byly podstatně podrobnější a obsáhlejší než u Michala. Úkoly jsem zadávala znovu a znovu, protože nebyly hotové – nebyl čas, „on to nechtěl dělat“, případně „doma mu to ale šlo moc dobře“. Občas vznikaly pauzy – po nemoci se nějak „nedařilo“ dovolat se a domluvit si nový termín. Čas běžel a my neměli hotovou ani pravolevou orientaci, ani sluchovou pozornost, ani další položky, které – nejsou-li alespoň na průměrné úrovni – způsobují potíže ve škole. Michal trávil u televize pořád spoustu času, aniž by se pořady, jež viděl, jednoduchým způsobem využily k podpoře některých schopností, které jsme tak jako tak potřebovali oživit. Výslovnost se měnila pomalu – většinu hlásek uměl, ale v běžné řeči je nepoužíval, když byl upozorněn na chybu, vztekal se a často „se zasekl“. Kreslení ho nebavilo, maloval jen auta. Poslední předškolní rok jsem plánovala využít některých tréninkových programů, které už mají jasně stanovená pravidla, musí se cvičit denně a přitom nezaberou víc než slabou půlhodinku. Je to nejen cílený rozvoj některých schopností pomocí jednoduchých her, ale také nácvik systematické práce, plnění úkolů, samozřejmě s vidinou drobné odměny. Ale ani domluvy učitelek ve školce nepomohly – proti argumentu, že ho „přece nebudeme trápit úkoly, dokud to není třeba“, jsme ani společně nic nezmohly.

Nakonec jsem to na jaře víceméně vzdala – zrekapitulovala jsem, co by měl předškolák umět a jak to zařídit co nejsnadněji. Odklad školní docházky nepřipadal v úvahu. Do karty se napsalo „kontrola podle potřeby“ a s přáním úspěšné školní docházky jsme se rozešli. Od pediatra jsem věděla, že první třída proběhla celkem v klidu – doufala jsem tedy, že se věci vyřešily spontánně s postupným dozráváním nervového systému. Druhá třída už ale předpokládá větší samostatnost, také se změnila paní učitelka a všechny „nedodělky“ najednou směrovaly čerstvého druháka do pedagogicko-psychologické poradny jako potenciálního dyslektika a dysgrafika.

Když maminka s Michalem dorazili, ukázalo se, že budeme muset tvrdě cvičit to, co se mohlo kdysi podporovat pomocí her. A najednou se našel čas na docvičení sluchových schopností, bez kterých si dítě plete hlásky, dělá chyby v diktátech a nedokáže ani správně poznat délku samohlásek, takže zapomíná znaménka. Ve spolupráci s pedagogicko-psychologickou poradnou jsme museli docvičit i pravolevou orientaci, aby Michal nepletl podobná písmenka, a hlavně aby se mu nepletlo „přidávání a ubírání“ při matematice. A byly tu i další úkoly… to všechno při běžné školní výuce. Pravidelný nácvik ale přinesl změny, pochvaly od paní učitelky Michala těšily, takže většinou vydržel udělat denní penzum – a když už mu docházela trpělivost, naučil se v klidu a bez křiku požádat o pár dní „volna“ – úkoly se minimalizovaly, jenom aby nacvičené nezapomněl.

Maminka nakonec shrnula situaci: „Za každou tenkrát ušetřenou hodinu teď cvičíme nejmíň dvě – ale nedá se nic dělat, když jsme to zvorali, tak to musíme vydržet.“

Přeji čtenářům, aby je nic podobného nepotkalo.

autorka

Úvod

„Co budete dělat o prázdninách?“

„Ale chtěli jsme jet zase jednou k moři, jenže děti se bouří. Starší má puťák a malá chce být na chalupě – že tam má pejska a králíky a já nevím co ještě.“

Z dalšího, v pražské tramvaji náhodně vyslechnutého hovoru vyšlo najevo, že děti už u moře byly a „byla tam pěkná otrava“. „Dovedeš to pochopit? O všechno jsme měli postaráno.“

No právě – chtělo se mi vmísit se do rozhovoru. Děti mají o všechno postaráno celý rok – a tak si chtějí o prázdninách samy stavět stan (přestože občas spadne), samy vařit (přestože se to občas nedá jíst), chtějí dobrovolně podstupovat nepohodlí pěších túr, puchýře a propocená záda pod batohem. Pro malé dítě je obyčejná koza nebo králík, které si může pohladit nebo pochovat, nesrovnatelně větší atrakce než exotické zvíře za plotem. Podvědomě se drží zuby nehty aktivního způsobu života a zážitků s ním spojených i za cenu nepohodlí, protože tuší to, co by měli vědět dospělí – že totiž vývoj je dialog protikladů. Když nemáme nikdy hlad, nemůžeme si úplně vychutnat jídlo, nemáme-li někdy pořádnou žízeň, neoceníme naplno orosenou sklenici vody. Takové zkušenosti a zážitky nelze vůbec nijak předat – to si musí prožít každý sám.

Z praxe

Jeden tatínek při rozhovoru na toto téma najednou povídá: „A víte, že asi máte pravdu? Na jednom školním výletě se mi udělaly na patě puchýře jako pětikoruna. Z výletu si moc nepamatuju, ale nikdy nezapomenu na pocit úlevy, když jsem se zul a strčil nohy do potoka.“

Ptáte se, co má tohle povídání společného s přípravou do školy? Všechno. Civilizace totiž velice rychle změnila podmínky, v nichž děti vyrůstají, a tím výrazně ovlivňuje i jejich vývoj. Některé schopnosti mají podstatně lepší podmínky – například množství znalostí, které už předškoláci mají z nejrůznějších oblastí, je někdy obdivuhodné. Informací, jež se na děti odmala hrnou, je ovšem tolik, že v pudu sebezáchovy mozek často vypíná – říká se tomu ochranný útlum.

Proto jsou na tom jiné schopnosti zase podstatně hůř – třeba zrakové či sluchové vnímání. Dítě se totiž postupně učí slyšet, ale neposlouchat, nebo se dívá, ale vlastně nevidí, protože nevnímá.

A tak děti žijící v pohodlí a dostatku, opečovávané a cílevědomě intenzivně rozvíjené celou milující rodinou, selhávají v dětském kolektivu, v němž se neumějí pohybovat a podřídit se jeho pravidlům, a později selhávají i ve škole, kde jim to najednou třeba moc nejde, „ale my se přece všichni tak snažili“.

Civilizace přináší i druhý extrém. Dítě sice žije v pohodlí a dostatku, ale přesto strádá – rodiče nemají čas a babičky jsou ještě mladé a zaměstnané. Již dávno neplatí představa bělovlasé babičky v šátku s knížkou na klíně. A tak se dítě odkládá před televizi nebo počítač a dostává drahé hračky, které mu ale nikdo nemá čas předvést.

Z praxe

Jednou jsme při logopedické terapii, kam dítě provázela bona (chůva je „takové zastaralé“ a paní na hlídání zase moc dlouhé), potřebovali poměrně rychle nacvičit dost obtížný úkol. Aby dítě mělo nějakou motivaci, zeptala jsem se, co by si moc přálo – mohli bychom třeba poprosit rodiče, aby mu vyhověli. Dítě se ani moc nerozmýšlelo a vyhrklo: „Chtěl bych jít s tátou do zoologické zahrady.“ Podívaly jsme se po sobě s tou paní a pohledem jsme si řekly všechno. Slíbila jsem, že s tatínkem promluvím a zkusím to zařídit.

Zavolala jsem mu, a teprve když jsem sekretářce vysvětlila, že opravdu nemůže tuhle věc rozhodnout, dala mi ho k telefonu. Nevím, jestli pochopil, že nejde vůbec o to, kam se synem půjdou, ale že budou půl dne spolu. Nakonec to slíbil. Dítě se úkol naučilo, ale tatínek slib nesplnil – neměl čas. Nikdy nezapomenu na zklamané a rezignované oči toho chlapce, když mi to říkal.

Máme-li děti na školu připravovat pozvolna, nenápadně a efektivně, měli bychom nejdřív pochopit, kde nám civilizace pomáhá a kde právě naopak, které schopnosti a dovednosti jsou pro rovnoměrný vývoj nezbytné, a co se stane, když některá schopnost chybí.

Z praxe

Předškolní holčička docházela na logopedii kvůli problémům s plynulostí řeči. Jednou, někdy před Vánoci, kdy se už koktavost začala konečně ztrácet, jsem se zmínila, že po Vánocích se začneme pomalu připravovat na školu, aby mohla v první třídě dostávat samé pochvaly. Po Vánocích babička přinesla iniciativně zakoupenou sadu písanek a desky s písmenky. Vysvětlovala, že během svátků zatím neměli čas začít (naštěstí!), ale teď se do toho dají, aby jí to ve škole šlo. Moc se divila, když zjistila, že příprava na školu výuku čtení, psaní a počítání prakticky vůbec neobsahuje a že si budeme většinu času „jenom hrát“.

Cílem předškolní přípravy totiž rozhodně není dítě předem naučit číst a psát, „aby mu to pak ve škole pěkně šlo“, ale zajistit především maximální a harmonický rozvoj schopností, které umožní, aby dítě bylo – až přijde čas – při výuce čtení, psaní a počítání bez větší námahy úspěšné.

A tak se pokusme společně projít jednu po druhé nejdůležitější schopnosti, které do značné míry ovlivňují úspěšný start v první třídě. Dobrý základ z předškolního období rozhoduje i o výsledcích v dalších třídách a vztahu ke vzdělání obecně. Můžete si vybrat z různých her, jež jsou pro rozvoj konkrétní schopnosti nejvhodnější.

1. Obratnost

Každé normální dítě je od přírody zvídavé. Již v kojeneckém věku bere všechno do ruky a většinou hned také do pusy, později je jak pytel blech a snadno utahá i dospělého. Všechno chce zkoušet (slova „já sám“ se v jistém období stávají postrachem věčně spěchajících maminek). Pomalu ale vstupuje do jeho života civilizace. Do školky a ze školky se jede autem, autobusem nebo jiným dopravním prostředkem, stejně tak na nákupy.

Možnost pohybových aktivit je dost omezena hlavně ve městech – předškolní dítě nemůže jít samo do parku nebo na hřiště a času na podobné vycházky je málo. A když už tam je, často slyší: „Nelez tam, uklouzneš, spadneš, neber to do ruky, fuj.“

Dítě také rádo pomáhá s prací – připadá si velké a důležité a v našich podmínkách je pro ně práce spíše hrou a dobrodružstvím. Jenže při dnešním způsobu vaření, mytí nádobí nebo praní se moc uplatnit nemůže. Zelenina se kupuje většinou již očištěná a někdy i nakrájená na kousky, housky se koupí hotové nebo alespoň předpečené (kdo by se patlal ve všední den s těstem), polévky v pytlíku, knedlíky v prášku. Nádobí se nacpe do myčky, prádlo do pračky. Místo řady složitých, ale zautomatizovaných pohybů (vymývání hrnečku, ždímání prádla) pouhé zmáčknutí knoflíku. Také na zahradě je všechno jinak – místo kosy a srpu sekačka. Snad jedině pletí se zatím nepodařilo zmechanizovat – i když mulčovací kůra také práci ušetří.

Z praxe

Známá mi vypravovala: „V době, kdy u nás byl popcorn ještě málo známou pochutinou, dostali jsme od známých pytlík zrnek. Jejich pražení bylo atrakcí pro všechny děti z okolí – i pro ty, které pukanku mohly mít, kdykoli si vzpomněly, ovšem hotovou. Zrnka létající po kuchyni, kdykoli jsem předčasně odklopila pokličku, byla vítána radostným křikem a za chvíli z mísy teplého popcornu nezbylo nic. Některé děti se kolem mě motaly skoro denně. Sypaly slepicím, vybíraly vajíčka, zkoušely sekat trávu pro králíky, míchaly těsto. Občas mi, pravda, vyplely i to, co mělo na záhoně zůstat, ale co se dá dělat, naschvál to neudělaly. Když jsem je chválila, jak jsou pracovité, jedna holčička povídá: ‚A nemůžeš to říct našim? Já doma nesmím nic dělat, jsem prý ještě dítě a mám si prý radši hrát.‘“

Ke slovu přichází také televize, video a počítače, které udrží dítě alespoň trochu v klidu. Pohybu ubývá a dítě se stává pohodlným, takže časem už o pohyb možná ani nestojí. Nejenže to není přirozené, ale přímo to ohrožuje jeho vývoj – například mluvení i psaní jsou činnosti velmi náročné na pohybovou koordinaci. Kde ji ale dítě má nabrat, když většinu dne prosedí a hraje si s hračkami, které ji nijak nepodporují. Hry, jež přirozeně, postupně a v průběhu dlouhého období pohybovou koordinaci rozvíjely, se beznadějně ztrácejí.

Pamatujete si ještě dobu, kdy si na každém volném plácku parta kluků čutala s míčem nebo hrála kuličky, později čáru? Holky zase měly „školku“ s míčem a se švihadlem. Malé se opičily po velkých a postupně zvládaly čím dál těžší prvky a delší sérii, než udělaly chybu. Podobnou roli hrálo i přebírání nití natažených na prstech. Tyhle děti nepotřebovaly žádné tréninkové programy na vylepšení pohybové koordinace.

Dnes se podobně rozšířila snad jen jízda na skateboardu – některé kousky, které se kluci naučí, jsou opravdu obdivuhodné. Jenže je to sport jen málo vhodný pro předškolní děti, o nichž je teď řeč.

Není náhodou, že nárůst různých vývojových potíží od nadměrné a obtížně zvladatelné pohybové aktivity přes výskyt problémů s učením až po prohlubující se poruchy řeči lze vysledovat v šedesátých, a hlavně v sedmdesátých letech uplynulého století. V té době se totiž podstatněji rozšířilo využívání techniky v domácnosti i vysílání televize.

Z praxe

Rodiče přivedli pětiletého chlapce, protože ho nezajímaly ani hračky, ani stavebnice, ani pastelky. Pořád jen ležel v knížkách. Neprohlížel si ale běžné dětské knížky – ty odkládal. Dokázal celé hodiny listovat v encyklopediích o přírodě i technice, prohlížel si katalogy plné roztodivných přístrojů a různé učebnice. U televize trávil také dost času – měl rád hlavně dokumentární pořady. Vůbec neměl zájem o aktivity přiměřené jeho věku. Nejdřív to rodině imponovalo, ale později si uvědomili, že něco není v pořádku. Nedokázal si hrát s vrstevníky, děti se mu smály, protože měl „divné nápady“. Když se nablízku objevilo živé zvíře, pes nebo kočka, zpanikařil. Velmi špatně kreslil a na svůj věk i nápadně špatně mluvil. To ho přivedlo na logopedii.

Vyšetření ukázalo, že chlapec je nejistý v reálném světě, a tak utíká do světa zprostředkovaného knížkami a televizí (počítač doma rodina neměla). Kresba byla slabá nejen obsahem, ale i technicky – tužka si dělala, co chtěla, čáry vedly málokdy tam, kam je namířil. Slovní zásobu měl mimořádně velkou, ale neutříděnou – nedokázal ani určit slova, která k sobě patří (jablko, hruška, třešeň = ovoce). Výslovnost byla také nápadně špatná.

Po dohodě s psychologem dostal chlapec úkoly, které rodiče opravdu nečekali – chodit pěšky na vycházky a výlety, společně kreslit, co viděli zajímavého, hledat houby (nejlépe v mlází, kde je třeba se trochu plížit a proplétat), sbírat borůvky, vyrobit lodičku z kůry, navlékat korále z jeřabin, postavit domeček z klacíků a mechu. Knihy nepřiměřené věku se postupně „ztrácely“ z jeho dosahu, na jejich místo přicházely dětské encyklopedie a příběhy. Teprve později, když se podařilo změnit jeho návyky a přiblížit ho světu jeho vrstevníků, bylo možné pomocí individuálního tréninkového programu postupně doplňovat všechny schopnosti, které mu scházely. Odstranily se nejnápadnější chyby ve výslovnosti a postupně bylo možné zařadit jej do školky. Nakonec všechno zvládl a první třídou prošel bez problémů. Kdyby ale rodičům včas nedošlo, že se vývoj ubírá nezdravým směrem, mohli mít doma místo chytrého kluka nespolečenského podivína.

Není, myslím, všeobecně známo, že někteří lidé si nejlépe pamatují informace, které jsou spojeny s pohybem. Často jsou to lidé pohybově nadaní, tíhnoucí k nejrůznějším sportům, ale třeba i studenti, kteří se učí „za pochodu“, s knihou v ruce chodí po pokoji a nahlas si říkají, co si potřebují zapamatovat. Pokud jste viděli film Marečku, podejte mi pero, byl jeden z dospělých „studentů“ dobromyslnou karikaturou člověka právě s tímto typem paměti.

Podobně je s pohybem spojený i hmatový typ paměti – lidé tohoto typu mají s trochou nadsázky „paměť v rukou“. Bývají vyhledávanými řemeslníky, kteří si poradí s každou prací nebo poruchou. Často jsou i profesionály v oborech, které souvisejí s přírodou (geolog, botanik apod.), nebo umělci (keramik, řezbář apod.).

A protože v předškolním věku těžko můžeme odhadnout, jaký typ paměti u dítěte převládá a čím jednou dítě bude, je jaksi naší povinností dát mu dostatečné šance k rozvoji každé ze schopností.

Jenže musíme mít na paměti i druhou povinnost – totiž mít na dítě nároky přiměřené věku a okolnostem. Mám teď na mysli druhý extrém – vysoké ambice některých rodičů, kteří už vidí svého potomka jako špičkového sportovce. Pohybové schopnosti má dítě vynikající, ale za cenu obrovské námahy a odříkání. A nezřídka i za cenu ztráty běžných dětských radostí.

Je-li dítě pohybově nadané a hodně se sportu věnuje, měli by rodiče především hlídat, aby nároky nepřekračovaly možnosti obnovy sil a aby se vývoj neubíral příliš jednostranně.

Důsledky nedostatečné pohybové aktivity se odrážejí ve vývoji dítěte – omezuje se vývoj řeči, schopnost naučit se psát, brzdí se vývoj pravolevé orientace.

Také lékaři upozorňují na rizika z nedostatku pohybu – křivá záda, povolené svaly, obezitu a s tím spojené nemoci, jež dosud byly vyhrazeny spíše jen dospělým. Proto bude obratnost (motorika) první oblastí, které se budeme věnovat.

A třetí důvod, proč by dítě mělo být přiměřeně obratné a zdatné: v dětské skupině je to jedna z nejdůležitějších okolností, jež rozhodují o tom, jak bude dítě vrstevníky přijato, jakou roli ve skupině získá. Chytré, ale nešikovné děti to mívají většinou těžké.

Motorika velkých svalových skupin

Z praxe

Pětiletý chlapec měl velké problémy s výslovností. Přitom nelze říct, že by byl od přírody nešika. Také kresbu rychle vzdával: „Já to neumím.“ Rozbor možných příčin ukázal, že trávil většinu času pouze na zahradě rodinného domu pod neustálým bdělým dohledem babičky, která nešetřila dobrými radami – „nelez tam, nedělej to, proč jdeš tam, a ne sem, teď si hraj na tohle“ apod. Kromě dopolední školky nikdy nebyl v partě dětí mimo zahradu („aby se nenaučil žádnou špatnost a také aby nebyl nemocný“). Skoro nic nesměl, aby se neumazal, neuhodil, neodřel. Vedle nedostatečného vývoje pohybových dovedností časem ztratil vlivem výchovy i jakoukoli iniciativu a jistotu, nejen pokud jde o pohyb.

Hlavní byla úprava výchovných zvyklostí, například směl být v MŠ i odpoledne. Domluvili jsme také „pánské dny“, kdy se někam ztratili jen s tatínkem a užívali si „mužských zábav“. Došlo tak na odřeniny a roztrhané kalhoty, ale především na spoustu zážitků a společných tajemství. S uvolněním pohybových aktivit se dařilo postupně zlepšovat výslovnost a dodat dítěti zase trochu sebevědomí. Přes prázdniny jsme dohodli jen rámcový program. Rodiče pochopili příčinu problému a sami dokázali zlepšovat synkovy schopnosti. Situace se začala „sama od sebe“ měnit. Po prázdninách jsme už mohli používat postupy běžné u dětí jeho věku.

Náměty na rozvoj obratnosti velkých svalových skupin

Chůze

Nejlepší jsou pěší výlety a delší vycházky (do přírody i mimo cesty, do parku apod.) s nějakým cílem (hrad, zoologická zahrada, vzdálená cukrárna), pěšky se dá jít i leckam na návštěvu, kam bychom mohli dojet autem nebo městskou dopravou.

Běh

Dítě většinou chvíli neposedí a běhá spontánně, kdykoli k tomu má příležitost. Pokud ale slyší v různých variantách příliš často „nelítej tak“, „ať se neuhřeješ“, „sedni si konečně“ apod., většinou stejně neposlechne, ale spontánní aktivity bude ubývat rychleji, než odpovídá vývoji. Máte-li pocit, že by si dítě mělo alespoň na chvíli odpočinout, je lepší udělat pauzu nabídkou jiné, klidnější činnosti nebo krátkého občerstvení (informace, že při jídle se neběhá, má na rozdíl od té první smysl).

Skákání

Platí tady přibližně totéž, co u běhání. Skákat se dá přes různé překážky – louže, strouha, větev apod. Pokud dítě nikdo nevaruje, že „zakopne a odře si koleno“, většinou si zvolí překážku, kterou zvládne. A pokud ne, příště bude opatrnější. Nebude-li mít ale po několik let možnost pomaloučku si zvyšovat pomyslnou laťku výkonu, vytvoří si slušný mindrák, až dojde ve škole na skok daleký a vysoký.

Skákat se dá i z výšky – například z různých zídek. Rozumný pokyn zní: „Zkus to, ale já si sem radši stoupnu, abych ti mohl pomoci.“ Také dotaz, zda se dítě chce raději držet za ruku, je v pořádku. Většinou ovšem slyšíme: „Kam to zase lezeš, chceš se polámat?“

Skákat se dá také s nářadím – většinou se švihadlem. Tady hraje roli nejen obratnost, ale i koordinace a postřeh. Občas je také vidět holčičky, které skáčou „gumu“. Dlouhou prádlovou gumu svážeme na obou koncích. Drží ji dvě dívky stojící proti sobě tak, že tvoří ve výši jejich kotníků obdélník. Třetí stojí uprostřed a skáče tak, aby při doskoku gumu zašlápla oběma nohama. Když celou dohodnutou sérii zvládne, posune se guma výš.

Lezení

V přírodě se dá lézt do výšky: na pařezy, na stromy, na různé skalky a skály, ve městě připadají v úvahu spíše různé prolézačky, naštěstí čím dál nápaditější a hezčí. Lézt se dá i po zemi – v přírodě se například hříbky hledají nejlépe v mlází („Já se tam už nevejdu, nemohl by ses tam jít podívat?“), také hra na schovávanou vyžaduje často obratné plížení. Ve městě je k lezení po zemi venku opravdu málo prostoru, ve školce si však například můžeme pomoci látkovým tunelem a doma zase lezení využijeme při úklidu pod válendou.

Házení

Házet lze lecčím – můžeme házet kameny do vody, klacíky pejskovi, když si chce hrát nebo sněhovými koulemi či šiškami v lese.

Nejčastěji se hází do dálky. Lze ale házet i do výšky nebo naplocho – kdo udělá větší počet žabek na hladině rybníka nebo řeky. Na přesném házení nebo koulení předměty je založena i řada her – od kuliček přes stále oblíbenější hru pétangue, pocházející z Francie, až po žactvem stále udržovanou hazardní hru čára, která se hraje s mincemi.

Na házení jsou založeny i hry, jež se hrají s raketou – badminton, tenis nebo ping-pong. Spolehlivě nejrozšířenější jsou ale hry s míčem.

Hry s míčem

Hry s míčem patří k nejvšestrannějším pohybovým aktivitám – kromě základní obratnosti velkých svalových skupin podporují i postřeh, pozornost, obratnost rukou (čím je míček menší, tím spíš) nebo nohou (při fotbalu). Dítě se naučí ovládat svou sílu – někdy je třeba hodit či kopnout míč daleko, někdy jen blízko. Her s míčem je bezpočet, proto snad jen několik málo námětů.

Hrajeme si

Hra na chyby

Počet hráčů vcelku není omezen. Mohou hrát jen dva, pokud je hráčů více, postavíme se do kruhu. Házíme si míčem, kdo ho upustí, musí si stoupnout s nohama křížem, při druhé chybě na pravou nohu, při třetí na levou nohu, při čtvrté si klekne atd. Jestliže míč chytí, jde o jednu chybu zpět (stojí-li křížem, může si stoupnout zase normálně, klečí-li, může si stoupnout na jednu nohu). Další pravidla lze dohodnout podle vlastního uvážení. Hra může například končit po několika hodech – kdo má méně chyb, vyhrává, může skončit po určitém dohodnutém čase, nebo když nás přestane bavit… Hráči si mohou pomáhat – lehkým hodem, který druhý chytí, a může si stoupnout o stupínek pohodlněji – nebo naopak.

Na třetího

Dva hráči v krajních pozicích se snaží trefit míčem třetího, který se pohybuje uprostřed. Ten, komu se podaří prostředního hráče trefit, ho vystřídá.

Na jelena

Hraje se stejně, jenom větší počet dětí stojí v kruhu a snaží se trefit prostředního.

Tyto hry jsou dobrou průpravou na vybíjenou oblíbenou ve škole.

Když si pak ve školním věku při sestavování družstev dva kapitáni vybírají střídavě hráče do svých týmů, volí je především podle jejich obratnosti. Vzniká tak pomyslný, ale objektivní žebříček šikovnosti. Nešikové zůstávají většinou na ocet, nebo jsou nakonec do týmu přiděleni často za brblání ostatních spoluhráčů a jako první se stávají vybitými. Tělocvik se pak stává pro slabší povahy pravým utrpením.

Plavání

Také jakékoli hry ve vodě jsou nezastupitelné při rozvoji obratnosti. Pětileté dítě by už s vodou mělo mít své zkušenosti. Někdy v mateřské škole chodí děti na výuku plavání. Nejpřirozenější jsou spontánní hry ve vodě v přírodním prostředí, u rybníka, u řeky nebo u moře, samozřejmě pod bedlivým dozorem dospělého. Není cílem této knížky popisovat metodiku výuky plavání, ale hry snad poslouží jako námět rodičům, kteří nevědí, jak do toho. Není totiž nic tristnějšího než řvoucí dítko, které drží dospělý pod pasem, zahrnuje ho spoustou pokynů, co má dělat rukama a nohama, a nutí ho „plavat“.

S vodou souvisejí i další vodní sporty – veslování, pádlování. Výpravy na nafukovacím člunu nebo matraci do zákoutí na rybníce, kam se nedá doplavat, bývají vítaným dobrodružstvím. Pokud dítě neumí plavat, jsou vesta či nafukovací rukávky i dozor dospělého samozřejmostí.

Kruh se za bezpečnou ochranu nepovažuje. Navlečený pod rukama překáží pohybu, posunutý do pasu může způsobit, že těžší horní polovina těla se octne pod vodou, zatímco nohy se bezmocně mrskají ve vzduchu. O tom, že se z něj dá vyklouznout úplně, ani nemluvě.

Hrajeme si

Na zaháněnou

Dva stojí proti sobě čelem, cákají na sebe a snaží se, aby se druhý otočil, nebo couvl. Kdo se otočí k soupeři zády, či couvá, prohrává. Lze počítat trestné body za otočení, nebo hrát až do okamžiku, kdy jeden ze soupeřů couvne za vymezenou hranici.

Na vodníka

Dítě se nadechne, jednou rukou si podrží nos, potopí se a druhou hrozí nad hladinou. Pokud je dětí víc (nejméně tři), drží se ve dvou řadách proti sobě za ruce a dítě, které dělá vodníka, se má vynořit v mezeře mezi rukama tolikrát, kolik je dvojic.

Na třetího

Dva hráči si na mělčině házejí lehký nafukovací míč a třetí uprostřed se snaží ho získat. S menším a těžším míčem je úkol obtížnější.

A dalo by se pokračovat – například jízda na kole je nejen výborným cvičením obratnosti a koordinace, ale i vytrvalosti. A později, v dospělém věku jako když tuhle dovednost najdeme coby účinnou prevenci civilizačních chorob. Podobně je tomu i s jízdou na lyžích.

Je jasné, že ne každý je na sport šikovný. Někomu stačí jen se podívat a jde mu všechno samo. Někdy se rodiče od útlého věku dítěte snaží, nabízejí dítěti nejrůznější aktivity, chodí s ním na cvičení rodičů s dětmi, plavat do bazénu, později ho posílají do sokola. Ale dítě ke sportu nemá zvláštní vztah a nejeví o něj zájem. („Pro toho našeho holomka se ze sportů hodí akorát tak šachy,“ posteskl si jeden tatínek.)

Za těchto okolností je třeba alespoň vytvářet situace, kdy dítě prostě získává kondici bez ohledu na eleganci sportovního pohybu – na výlety a do lesa může chodit opravdu každý.

Obratnost se ostatně nemusí získávat jen při sportu – také jakákoli práce na zahradě, v domácnosti nebo na chalupě splní svůj účel. Co všechno třeba musíme udělat, než otrháme jablíčka ze stromu – najít žebřík, donést ho na místo, vylézt na něj a pak trhat jablíčka a dávat je do koše. Pak přestěhovat žebřík a vše znovu, abychom se protáhli i k ostatním větvím, kam jsme zatím nedosáhli. To vše za uznalého povzbuzování a pomoci dospělého.

Přesný návod prostě neexistuje. Je třeba se především dostatečně hýbat a střídat nejrůznější aktivity, aby se svaly namáhaly přiměřeně a rovnoměrně.

Jemná motorika rukou

Zatímco o hrubé motorice mluvíme v souvislosti s pohybem velkých svalových skupin (chůze, běh, lezení apod.), jemná motorika se týká zejména obratnosti rukou a mluvidel.

Vývoj obou skupin svalů je vzájemně velmi úzce provázán. Není náhodou, že dítě obyčejně řekne své první slovo v době, kdy začíná chodit a nápadně šikovněji manipulovat s předměty, a začíná více mluvit a přesněji artikulovat v době, kdy začíná kreslit.

Propojení vývoje obratnosti rukou a rozvoje řeči je všeobecně známo – také se toho patřičně využívá. Aby se dítěti například nezprotivil nutný logopedický nácvik, střídáme období, kdy se věnujeme mluvení, s „přestávkami“ naplněnými různými manuálními činnostmi, aniž by se změny ve vývoji řeči zpomalily.

Součástí logopedického vyšetření je také skoro vždy (i při celkem banální poruše výslovnosti) zjištění úrovně kresby – ta nám totiž může dát přesné informace nejen o stupni vývoje dítěte, ale také o jeho obratnosti. Tím nám usnadní i rozpoznání příčiny jeho řečových potíží. Je totiž rozdíl, je-li kresba technicky dobrá, ale obsahově chudá (jemná motorika je v pořádku, ale vnímání detailů chybí), nebo zda je kresba obsahově zajímavá, ale dítě drží tužku nešikovně a ryje do papíru (jemná motorika je slabá, zrakové vnímání v pořádku).

Postupy na odstranění potíží se proto budou překrývat jen málo – přestože laik by výslovnost v obou případech hodnotil jako stejnou. Zatímco v prvním případě se bude cvičit obratnost rukou i mluvidel jen okrajově a hlavní důraz se bude klást na zpřesnění smyslového vnímání (aby si dítě všimlo, že je rozdíl mezi pohybem rtů při C, S, Z a Č, Š, Ž), u druhého dítěte bude cvičení obratnosti hlavním úkolem (aby dítě pohyb mluvidel, který je třeba udělat, vůbec dokázalo provést).

Podobné je to i se psaním. Dítě neobratné si většinou pamatuje tvar písmena dobře, ale dá mu práci ho přesně napodobit – písmo je klopotné, neúhledné, nedrží sklon ani velikost.

Náměty na rozvoj jemné motoriky rukou

Manipulace s předměty (rozebírání, skládání, třídění, sestavování)

V dlouhé řadě dětských her bychom našli jako hlavní činnost právě manipulaci s předměty. Dítě ve věku předškolním (ale nejen v tomto věku, i tatínkové se rádi přidají) rádo cokoliv rozebírá a zase skládá.

Čím jsou předměty menší, tím větší obratnost ruky vyžadují. Hraček na toto téma je na trhu nepočítaně. Záleží jen na věku a zájmech dítěte, vkusu a peněžence rodičů (případně prarodičů), která hračka se doma při nějaké příležitosti objeví. Narozeniny, a zejména Vánoce bývají nejčastější příležitostí, kdy dítě dostává často nerozumně velké množství hraček. A protože trh s hračkami je v současné době opravdu nepřehledný, držme se pokud možno dvou zásad:

1. 1.Přírodní materiály – dřevo, textil, případně kov – jsou obvykle na dotyk i manipulaci zajímavější než umělá hmota. A většinou také více vydrží.

2. 2.Čím je hračka variabilnější, tím lépe.

Drahý automatický lunochod je jistě lákavý, ale z hlediska rozvoje jemné motoriky je k ničemu. Ani ostatní schopnosti – fantazie, prostorová představivost a další – si na své nepřijdou, snad jen trošku koordinace při manipulaci s ovládáním. Navíc se taková hračka většinou velmi brzy porouchá a skončí v koši.

Za stejné peníze přitom dostanete krásně zpracované nestárnoucí dřevěné hračky, které při troše péče zdědí i další generace. Nejsou to jen oblíbené kostky a stavebnice, ale také různobarevné hlavolamy nebo puzzle, rozebírací figurky zvířat a další výtvarně i výchovně cenné hračky.

Dobrou službu při rozvoji obratnosti rukou udělají také různé odložené součástky a zásoby z domácí dílny – různé šroubky, matičky, hřebíčky, těsnění a další součástky nebo přístroje –, kdysi to byl třeba budík. Dnes, v době digitální techniky, už na něm toho ke šroubování a rozebírání moc není. V dílnách se ale i dnes najde spousta roztodivných součástek a předmětů, které budí dětský zájem a probouzejí fantazii – k čemu asi tahle věc mohla sloužit.

Z praxe

Jeden náš známý, výtvarník, svařil ze starého řetězu od bicyklu zatočeného do kruhu, z velké matičky a jakési kovové vidlice šneka, který jako zajímavý výtvarný objekt zdobí dodnes naši chalupu. V době kontaktních lepidel je něco podobného možné i v domácích podmínkách.

Děti si většinou s potěšením hrají s „dospělými“ předměty. Lze toho využít při úklidu. Hra na Popelku udělá zábavu i z třídění tatínkových šroubků a dalších materiálů do krabiček nebo také z úklidu v maminčině šití. Třídění nití podle barev, knoflíků podle velikosti, zapichování jehel do papírové podložky a tak dále se stane pro dítě zábavou.

Práce s papírem (vytrhávání, stříhání, lepení, skládání)

Každý snad chápe, že tyto činnosti jsou pro rozvoj obratnosti důležité. Dítěti ale nelze říct: „Tady máš papír a vytrhávej si.“ Přitom ale ne každý má dost fantazie, aby sám vymyslel konkrétní námět.

Proto než najdete vlastní inspiraci nebo než někde získáte další nápady (v časopise či poradou s paní učitelkou v mateřské škole), nabízím pár stručných návodů, které zvládne i manuálně málo zručný dospělý. Až budete podle návodu pracovat, možná vás samotné napadnou další možnosti a vylepšení, takže už žádnou další inspiraci nebudete potřebovat.

Vyrábíme

Sněhulák

Z bílého kancelářského papíru vytrháme různě velká kolečka. Pokud se to nedaří, můžeme nejdřív obkreslit několik různě velkých skleniček a vytrhávat podle čáry tužkou. Na modrou nebo šedou čtvrtku nalepíme pomocí lepicí tyčinky kolečka podle velikosti. Detaily (nos, oči, koště do ruky, strom vedle či sněhové vločky) můžeme také vytrhat z papírů jiných barev nebo je domalovat.

Podobně lze vyrobit i jakýkoli jiný námět – domeček, květiny, motýla (křídla trháme z přeloženého papíru, aby byla stejná), vánoční stromeček, sluníčko s obláčky apod.

Motýli

Obdélník nebo čtverec kancelářského či podobně silného barevného papíru složíme na polovinu a pak ještě jednou na čtvrtinu. Namalujeme základní obrys jedné čtvrtiny křídla. Na obou hranách skladu musí linie zasahovat hodně hluboko ke středu, ale střed musí zůstat neprostřižený. Dítě obrys vystřihne, pak papír rozloží a vybarví křídla nebo je polepí barevným papírem – vystříhaným, nebo vytrhaným. Motýla nalepí na čtvrtku a domaluje tělíčko (může je také vystřihnout a nalepit).

Sněhové vločky

Na bílý tenčí papír obkreslíme podle šablony kruh. Vzniklé kolečko složíme napůl, pak na čtvrtku a dále na osminku. Na straně skladů papíru se vystříhá základní obrys paprsků vločky. Střed musí zůstat nenastřižený. Nakonec se kolečko zase rozloží. Podobně se dá vyrábět i ozdobné „prostírání“. Vzor závisí na způsobu skládání a tvaru dírek vystříhaných do složené hrany papíru.

Panenka na oblékání

Na tvrdou čtvrtku dítě namaluje větší postavu. Můžeme použít i hotový obrázek. Společně vyrobíme z tvrdšího papíru „základní střih“ na halenku, kalhoty, sukni a šaty, případně boty. Tvar musí být maximálně jednoduchý, v duchu dětské kresby. Dítě střih obkreslí na barevné papíry (papíry na balení dárků, ubrousky, staniol apod.) a díl vystřihne, případně domaluje knoflíky, kapsy apod. Díly šatů zespodu namaže tyčinkou na lepení fotografií – papír drží na podložce, ale dá se zase sloupnout. Může tak postavu různě oblékat a šaty kombinovat. Díly oblečení lze nejlépe uchytit na fólii z umělé hmoty (kancelářské desky).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak připravit dítě do 1. třídy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.